Луиз Пенингтън
Греховете на ангелите

Превод от английски: Тинко Трифонов, 1995

chitanka.info

Първа глава

Плът като свежа праскова, от която се стича сладостен сок и предчувствие за секс.

Анджела прочете отново реда и започна да къса чисто напечатаните страници една по една, парченцата се носеха из въздуха и се разпръскваха по тристагодишния персийски килим.

— Майко, чуваш ли ме?

Вниманието на Анджела се насочи отново към телефона и гласа на дъщеря й — дразнещо приятен и с прекалено английски акцент; взе слушалката от масичката, където я бе оставила.

— Не ми харесва и не искам да имам нищо общо с това.

Последва мълчание, сетне отново се чу същият глас:

— Но сценарият е блестящ и не само аз съм на това мнение. Да не би само да си го прелистила, искам да кажа — прочете ли го?

— Не съм чак такава глупачка, Жаклин — сопна се Анджела, — и по мое мнение в него няма живец, а и подобни неща са правени досега хиляди пъти.

Ала сценарият бе добър, дори много добър.

Джаки сякаш се вдърви.

— Е, единственото нещо, което трябва да направиш, е да разрешиш отпускането на парите.

— Не искам да го направя.

— Защо?

— Току-що ти казах.

— Това не е достатъчно.

— Започвам да губя търпение, Жаклин.

Тонът на майка й започна да се повишава злокобно и Джаки затвори очи, предчувствайки бедата.

— Мисля, че заслужавам да ми съобщиш поне една разумна причина защо не желаеш да отпуснеш парите?

— Думата не би трябвало да е достатъчна.

— Майко, не се отнасяй към мен като с дете. — Джаки стисна слушалката толкова силно, че кокалчетата на ръката й побеляха.

— И не ме наричай майко. Колко пъти да ти казвам?

Дъщеря й имаше гадния навик да припомня на Анджела възрастта й, да й напомня за внимателно прикритите бръчки върху идеално гримираното лице, за меката плът, която с всеки изминал ден ставаше все по-мека, независимо колко упражнения правеше.

— Родила съм те и това ти е предостатъчно.

Завист — изгаряща и грозна — я стисна за гърлото; Жаклин притежаваше талант, красота и младост, безметежна, възхитителна, безразсъдна младост, докато нейната бе минала през пръстите й като пясък — толкова бързо, че почти не я помнеше.

Никога не бе желала дъщеря си. Когато разбра, че е бременна, то бе сбъдването на най-лошия от кошмарите й. Сценичната кариера на Анджела тъкмо започваше и тя имаше твърдото намерение никога да не допусне да се върне при убийствените си корени в Средния запад, при онези стотици мили, засети с проклетата царевица; невъзможно бе да се изкатери до върха, който си бе поставила за цел, с бебе на ръце. А и толкова се боеше, дори и сега можеше да почувства разяждащия страх.

Абортът бе извършен в една от онези мрачни стаички над затънтен бар; ръцете на мъжа се тресяха и тя си спомни, че бе направила опит да се пошегува — тъпа шега, предназначена да стопи леда, но той не отвърна нищо, само я изгледа и взе петдесет долара от лепкавата й от пот, осемнайсетгодишна ръка, а погледът му я досъсипа.

Само че онова, което той се бе опитал да направи, не стана и се наложи да лежи две седмици в болницата, когато започна кръвоизливът. Той бе последван от изгаряща треска, причинена от недотам чистите инструменти, които онзи мрачен негодник бе използвал. И бебето си остана, не пожела дори да помръдне. Когато се пооправи, вече се страхуваше прекалено много, за да опита отново, дори и да бе имала парите. Петдесет долара тогава бяха много пари.

Анджела ненавиждаше растящото в утробата й бебе повече от всичко на света — мразеше го, проклинаше го всеки път, когато се погледнеше в огледалото, защото мъжете вече не я гледаха с онези погледи от типа Желая те. А когато Жаклин се роди — след цели трийсет и шест часа гадни родилни мъки — тя бе уредила да я даде на една своя изкуфяла леля, но лелята междувременно умря и тригодишното момиченце се завърна при непрестанно скитащата си майка.

Рано или късно то щеше да попадне в дом за осиновяване, но Дейвид бе разбрал за Джаки по време на неизбежния и разбира се много болезнен развод и поиска да я вземе. Анджела категорично отказа, в никакъв случай не би позволила бившият й съпруг да получи каквото и да е, особено пък нещо, което наистина желаеше. И затова на Дейвид му остана да направи единственото, което бе по силите му — да плаща, а навремето това бяха смешни пари.

Тогава той още не бе известен киноактьор, а просто един от многото безработни артисти с алкохолни проблеми; тя го накара да чака цели четири години, за да види дъщеря си — чак когато се ожени за богатата и красива Клеър, на Анджела вече й бе трудно да му откаже достъп до дъщеря им. По онова време Дейвид, разбира се, вече бе уважаван; би трябвало да предвиди, че той ще изплува и успее.

— Наричай ме Анджела, по дяволите…

Джаки долови познатите от детството й неприятни нотки в тона й и се изкуши веднага да затвори телефона.

— Просто не разбирам защо го правиш? — попита предпазливо тя; ненавиждаше майка си за егоизма й, за неврозите й, за суетността й, но най-вече за това, че я караше да й се моли.

— Както ти казах и преди, тази работа няма да сполучи; и по-талантливи хора от теб са опитвали и са се проваляли.

Джаки потрепна от хапещата й реплика.

— И не виждам защо да ти отпусна милион долара от наследството, оставено ти от Лойд, само за да ги хвърлиш в тоалетната и да пуснеш водата.

— Парите са си мои, а и Лойд никога не би ме спрял.

— Лойд бе стар глупак, а парите ще станат законно твое притежание след пет години.

— Досега не си се възпротивявала за това как си харча парите. Защо сега, за бога?

— Защото трябва да се грижа за международната си репутация и не искам името ми да се свързва с какъвто и да е провал на мюзикъл или на каквото и да е, особено пък с мюзикъл за една тъпа блондинка, която освен това е била и курветина, а и е умряла толкова отдавна, че никой вече не я помни.

— Абсолютно грешиш. Историята на живота на Мерилин Монро е фантастична основа за един мюзикъл… а не ти ли е минавало през ума, че тя е притежавала нещо, което е липсвало на останалите кандидат-звездички?

— Или може би тя е знаела как по-добре да се врътка тук и там… ако разбираш какво имам предвид?

Джаки затвори очи. Майка й вече прекаляваше.

— Това изобщо не ме интересува, интересува ме само вярата ми, че наистина мога да направя нещо добро.

— Очевидно е така — прозя се Анджела. — Но от мен няма да получиш и цент, а и кой мислиш, че ще подкрепи идея, която вече се е проваляла толкова лошо, та вече никой не си и спомня за това? — Тя въздъхна тежко. — И кой глупак, мислиш, ще се навие да те финансира? Та ти още не си поставила мюзикъл в лондонския Уест енд, да не говорим за Бродуей. Не притежаваш никакъв опит, а и никой не е и чувал за теб. Искаш ли да ти изтъквам още причини, за бога?

— Може и още да не съм продуцирала наистина голям мюзикъл, може и да не съм получила вниманието на онези всесилни и обичани от теб негодници от панаира в Бродуей, но знам какво правя; работя в театъра от осемнайсетгодишна, вече почти дванайсет години. — Тя направи пауза, за да овладее темперамента си. — Добре, имала съм няколко провала, но кой е минал без това? Но имам и дяволски добри отзиви за продукциите си на Брулени хълмове и Свещеният Граал в Хакни Емпайър.

Чак като произнесе думите, се сети, че за майка й Хакни просто не съществуваше.

— Хакни… какво?

— Няма значение.

Последва дълго мълчание, преди майка й отново да заговори:

— Е, мисля, че казах всичко, което имаше за казване.

— Благодаря ти за помощта и насърчението.

Сарказмът бе излишен при Анджела, самата тя си служеше твърде добре с него.

Отново — пауза и в един безумен миг Джаки си помисли, че майка й може би бе променила решението си.

— Правя го за твое добро.

Джаки поклати глава с невяра.

— Не, не е така, правиш го заради себе си, но просто не мога да разбера защо.

— Няма нищо за разбиране.

Джаки не отвърна нищо, в съзнанието й се появи образът на майка й, на много красивата й майка. Сигурно бе сама в разкошния си нюйоркски апартамент, навярно стоеше до прозореца с цигара, втъкната в цигаре от слонова кост в свободната си ръка, взряна в тъмната красота на Манхатън, в милионите му премигващи светлинки. На никого от любовниците й, често — твърде млади, не му бе позволено да я посещава в този апартамент на покрива на небостъргача, нито пък — в грамадната й къща във Вирджиния; виж, във вилата на остров Мартас Вайнярд — можеше, но не и в Ню Йорк, никога. В крайна сметка тя трябваше да поддържа репутацията си.

— Значи с нищо не мога да те накарам да промениш решението си?

— Не — отвърна злобно Анджела, — но защо не опиташ да помолиш за някой друг долар твоя свят отец… или също толкова святата му и за щастие много богата съпруга? За негово щастие, разбира се.

— Довиждане, майко.

— Анджела, по дяволите…

Но дъщеря й вече бе затворила телефона.

Джаки отиде до прозореца, опита се да потисне гадните моменти от разговора; винаги след общуване с майка й в стаята се възцаряваше някаква сивота и неумолимост; този разговор обаче, и отказът й да отпусне парите дойде като пълна и неприятна изненада.

Странно, досега тя бе смятала, че майка й винаги е била богата. Безкрайно богата. Неприлично богата. Тя изчисти едно кръгче от замъгления прозорец и се взря в зеления простор на Хайд парк. Но това невинаги е било така. Когато майка й се бореше, когато бе просто една от множеството холивудски кандидат-звездички, тогава имаше и съмнителни нощни барове, изпълнени с дим зали, където под името Пинки Джоунс майка й бавно и ловко сваляше дрехите от почти съвършеното си тяло.

Тогава оставяше Джаки някъде зад сцената, ако имаше повече късмет — в някоя гримьорна. Джаки винаги знаеше кога майка й сваляше изпъстрения си със звезди сутиен, защото тогава следваха викове и дюдюкания, барабанене по масите, от което лампите потрепваха и се посипваше прах. Но най-много от всичко тя мразеше последвалата дълбока тишина; тишината, в която майка й прокарваше ръце по бялата си кожа и мъжете в залата я изяждаха с поглед.

Джаки преглътна и се обърна. Пинки се бе запознала с Лойд малко след петия рожден ден на дъщеря си; онази вечер тя асистираше на някакъв илюзионист; агентът й Олег я бе извикал в последния момент да помогне на застаряващ илюзионист да вади живи бели мишки от вонящия си, но въпреки това ослепителен, златен тюрбан. Тази й роля бе една от по-добрите, а Лойд седеше на най-предната маса. Когато Пинки се появи, облечена в блещукащи шалвари и почти нищо друго, Лойд едва не падна от стола си.

Той бе много, много богат, оттеглил се от бизнеса си телевизионен магнат, луд по червенокосите. И за майка й не бе трудно да се омъжи за него само три седмици по-късно, преди той още да е разбрал за стриптийзьорските й номера и да промени решението си; Джаки можеше да определи сватбената й рокля единствено като умопомрачителна — бяла сатенена роба, прилепнала по тялото, обсипана с изкуствени диаманти и с деколте, което се спускаше към пазвата й като Големия каньон. Лойд едва успявал да се сдържи или поне така й бе казала майка й по-късно със самодоволна усмивка, която придаваше на пълните й устни някаква алчна и некрасива форма. Джаки изобщо не се съмняваше в думите й.

Погледна часовника си и отиде в спалнята. Взе сакото и куфарчето си и тръгна към вратата на апартамента, вече закъсняваше за студиото, където трябваше да присъства на още прослушвания. По-късно щеше да вечеря с баща си и мащеха си в къщата им в Хампстед; те бяха в блажено неведение, че възнамеряваше да ги попита дали са готови да изиграят ролята на ангели-спасители и да инвестират в шоуто й, което бе придобило далеч по-голяма важност, отколкото би трябвало.

Джаки кипна и, пожелала отмъщение, се запита как ли би реагирала майка й, ако сега й телефонираше отново да й напомни за онази първа венчавка, за която не се споменаваше; питаше се какво ще отговори, ако я попита за онази крещяща и безвкусна, незабравима рокля с изкуствените камъни, която блещукаше така приказно в очите на дъщеря й. Идеята едва не я разсмя, защото Анджела щеше да отрича, разбира се, щеше да рече с нейния сладък, дрезгав глас, че тогава Джаки е била съвсем малка, едва ли не бебе, а бебетата не си помнят много-много. Нима? Анджела Шрайвър, сега Анджела Касини, още — майка й, още — Пинки Джоунс, изключителната стриптийзьорка, а сега — любимката на клюкарските рубрики като дама от обществото в Ню Йорк и по света.

Джаки почувства зараждащото се главоболие и изруга. Лойд Шрайвър бе първото човешко същество, което се бе научила да обича; освен пастрок, той бе и неин приятел. Застаряващият държавник и телевизионен магнат нямаше деца, нямаше кой да наследи богатствата му, освен новото му семейство; но когато почина в онзи ослепително слънчев юлски ден преди седемнайсет години, майка й както винаги бе в Ню Йорк. На Пинки й потрябваха четири дни, за да се върне у дома и тя едва не изпусна погребението. Джаки никога не й го прости.

— О, господи — Луси се вгледа отново в побледнялото си изражение в огледалото, — ако не получа тази роля, сигурно ще направя някоя глупост, като да си намеря например истинска работа…

— Вече си близо до успеха, в първата четворка си. — Той се запита дали тя усети нотката на завист в тона му.

— Както и последния път.

— Ти самата винаги си ми казвала да мисля позитивно.

Тя въздъхна тежко, театрално.

— Извинявай, Ричард. — Обърна се да го погледне. — Просто толкова я искам… повече от всичко на света.

— Единственото, което можеш да направиш, е да се стегнеш и да пееш от цяло сърце.

— Знам, знам… — рече тя и пое дълбоко дъх, а сетне с много по-нисък, почти тъжен глас добави: — Опитах се някак си да вляза в кожата й, но тя е тъй неуловима… толкова куха.

— Това вече сме го минавали — рече търпеливо той. — Мерилин Монро е била тъй неуловима като личност, защото просто самата тя не е знаела що за човек е.

— Но съществува и ранимост, невинност…

— Тя е жертва на ужасяващо ограбващ и объркващ я произход — още тригодишна вече е била увредена от него. — Погледна я умно. — Тя е била едно дете в тялото на жена.

— Но е била и най-големият секссимвол на нашето време.

— Добре, била е раздвоена, шизофреничка, или поне е била дяволски объркана — въздъхна той, — но в крайна сметка е била човешко същество, с човешки слабости, а не единствено онази изумителна легенда, която медиите с години ни тъпчат в главите. Разбира се, била е сложна личност, несигурна, самотна, сладка и мечтателна, но е била освен това и амбициозна, невежа, немарлива, нарцистична натура, а много вероятно — и психо. Лус, в най-добрия случай ти ще можеш да пресъздадеш само моменти от живота й, да уловиш някои мигове и да създадеш убедителна илюзия. — Той я погледна въпросително, искаше му се тя да му повярва заради самата нея. — Може би самите стихове и песни ще ти дадат допълнително вдъхновение.

— Знаеш ли, няколко от тях са направо човек да се разплаче, толкова трагични, само емоция.

— Иска ми се да не приемаш нещата толкова насериозно, сякаш вече си изпуснала ролята — рече нетърпеливо той.

— Ами аз вече си го помислих, на прослушването в Ню Йорк.

— Е, всички имаме и добри, и лоши дни, но очевидно те са почувствали, че не си се представила чак толкова зле, колкото си мислеше ти, инак щяха да те отпишат. — Той я погледна, изведнъж изгубил търпение. — Имаш фантастичен глас и тяло, което е поне толкова хубаво, ако не е и по-хубаво от това на Монро. Единственото, от което се нуждаеш, е руса перука.

Тя отвърна на погледа му и ъгълчетата на устните й потрепнаха в зачатък на усмивка.

— Понякога си в състояние да кажеш най-милите неща.

— И си помисли, само си помисли — продължи той, сякаш изобщо не му бе отвръщала, — ако не получиш ролята, в тази продукция винаги ще има нещо за теб, знаеш го, нали?

Тя кимна.

— И ще можеш да напуснеш работата си в казиното.

— Знам, знам.

Навярно бе прав във всичко, но тя не искаше каква да е роля, искаше ролята на Мерилин.

— Господи — възкликна донякъде раздразнен Ричард, — как бих искал да мога да пея, това поне донякъде би разширило възможностите ми.

Тя го погледна, неочаквано обзета от чувството за вина.

— Извинявай, извинявай, извинявай, не исках да продължавам с всичко това, но ако взема главната роля, това ще означава и много повече пари…

Дяволски много повече, поне хиляда повече на седмица, само от мисълта за това й идеше да припадне.

— Аз този въпрос за себе си съм го решил, Лус…

Погледът му я укоряваше и на нея й се прииска да не бе отваряла дума.

— Имаш ли някакви планове за днес? — Ала тя вече знаеше отговора на въпроса си от немай къде.

Ричард се усмихна уморено.

— Предполагам, че ще телефонирам на своя енергичен агент да видя дали е съставил списък от привлекателни предложения за мен. — Но ако имаше предложение, каквото и да е предложение, Нед естествено щеше сам да му се обади. Въздъхна вътрешно; бяха минали седем месеца, без да получи роля дори и в единствен рекламен клип. — Освен това като добро момче ще взема Сцена, Пиеси и актьори и ще проверя какви прослушвания вървят. — Той се отпусна на един стол и рече с престорена мъка: — Господи, сума време мина, откакто крачих по святия калдъръм на Улица Коронационна[1] и се подпирах на бара Ровърс ритърн. — Той поклати глава. — И като си помисли човек, дори не се наложи да изрека и една проклета реплика, всичкото; което правех, бе да зяпам похотливо Бет Линч и да кимам тъпо, когато ми подаваше пластмасова халба с бира с вкус на пикня… — гласът му затихна. — Само един проклет епизод.

— Нали направи онази реклама за Америкън експрес през януари?

— Благодаря, Луси, скъпа, сладка моя, за това, че ми напомни за най-добре платената работа, която съм получавал от четири години насам — най-добре платена за всичките й трийсет секунди. — В следващия миг му се прииска вече да бе тръгнала, настроението му не бе най-доброто за нея.

Тя внимателно се вгледа в склонената му глава, знаеше, че няма какво повече да каже, но той изведнъж вдигна глава и тя се изненада от прилива на удоволствие, който я погълна, когато си помисли за неговото мило, някак тъжно, нежно и обично лице.

— Обичам те…

— Знам — откликна тихо той. — Но най-добре е да се приготвяш и да тръгваш.

— Ти какво ще правиш?

— Какво ще правя ли? — повтори той. — След като обиколя с весела стъпка магазините, предполагам, че ще се заема с моите незаменими сандвичи — навярно със сирене и с тънка филийка шунка, с доматче и малко горчица и ще се опитам да ги пробутам в големия блок с офиси отсреща, та да изкарам някоя и друга лира, сетне ще се върна при моята очукана олимпия и ще напиша още няколко уморени абзаца за бляскавия живот на един безработен актьор.

— Мисли за мен.

— Винаги мисля за теб.

— Нещо ще стане, Ричард.

— … Нещо винаги става — довърши той вместо нея, — рано или късно, но защо винаги късно, вместо рано? — Той затвори нетърпеливо очи. — Не ми отговаряй. Не смяташ ли, че е време да побързаш?

Тя потъна в спалнята им, а той с нежелание се зае с листа, който взе от масата и върху който бе написал досадния списък от покупки, съставен от самия него сутринта. Вече не издържаше, едва ли не усещаше как с всеки изминал ден депресията проникваше все по-дълбоко и по-дълбоко, чак до костите му, все по-трудно и по-трудно му бе да се събужда сутрин с никакви други очаквания, освен празните обещания, които получаваше по телефона. Пресилената радост на Луси още повече опъваше нервите му, но не знаеше какво да направи; в крайна сметка той самият бе преживявал подобни безрадостни периоди и преди, бе чувал и чел достатъчно за неволите и преживяванията на актьорското съществувание, за да бъде наясно, че сега вървеше по самотната пътека на един актьор в очакване; ала това не му вършеше работа, защото никой не можеше да му каже кога ще свърши тази пътека, нито пък дали изобщо ще свърши.

Ричард погледна старата пишеща машинка върху масата до стената: всичко това някак си му помагаше да изложи мислите си върху листа. Досущ като терапия, помисли си той с презрително изсумтяване, нещо като литературна диария или всепоглъщаща и мъчителна клизма от думи. По лицето му се появи суха усмивка и той благодари богу, че още не бе изгубил чувството си за хумор.

Луси остави Ричард взрян през прозореца, излезе на улицата, обърна се и както винаги му даде въздушна целувка, а той й отвърна със същото. Сетне мислите й се пренесоха към прослушването и тя преглътна нервно; конкуренцията за ролята бе необичайно жестока и дори това, че бе попаднала във финалната четворка, в крайна сметка нямаше никакво значение. Никой не се интересуваше от категорията също участвал или без малко да получи ролята, напоследък имаше доста такива случаи, макар късметът й да не бе толкова лош, колкото на Ричард.

Често трябваше да се разчита само на късмета, след като не познаваш подходящите хора, но нито тя, нито Ричард произхождаха от театрални семейства, нито имаха необходимите връзки; те просто си бяха те, с толкова талант, колкото им бе отпуснат свише; той не бе малко, но често се оказваше недостатъчен. Тя затвори очи поради връхлетелия я порив на вятъра. Освен това съществуваше проблемът с Макс Локхарт, разбира се. Беше попаднала на режисьора на Мерилин в друго време и на друго място — на едно прослушване преди три години. Той я бе помолил да го изчака, след като другите момичета си тръгнаха, ужким да обсъдят ролята в по-голяма дълбочина и тя се бе съгласила, макар мотивът му да бе прозрачен — събличал я бе с поглед неведнъж. Но тя адски се нуждаеше да получи ролята, нали така? Спомни си как стисна зъби толкова силно, че изскърцаха, когато жадните ръце на Локхарт стиснаха гърдите й прекалено силно, бе отметнала глава назад в мълчалива агония, а той я накара да коленичи пред него, след което последва злокобното изтракване на ципа му, устата й се изпълни с жлъчка, докато той се мъчеше да проникне в нея. Луси затвори очи. Тогава повърна върху тънките му розови крака.

Отмахна кичур коса и зърна хълма Примроуз вдясно от себе си. Там имаше някакъв мъж с хвърчило, огромно, усмихнато синьо лице, което се издигаше и падаше с поривите на вятъра. В един миг на страхливост й се прииска да влезе през портите от ковано желязо, да поеме нагоре по хълма, да избяга далеч от непостоянния и корумпиран свят, в който сама бе избрала да живее. Но вместо това тя извърна глава и си помисли отново за прослушването. Пое дълбоко дъх и стомахът й застрашително се сви; но поне песните бяха хубави, поне щеше да изпита удоволствие да ги пее, рече си сама тя. Духът й малко се повиши, опита се дори да си тананика. А пък Макс Локхарт да иде да се пържи в ада.

— Съжалявам, че нямаше достатъчно време да проучиш сценария, но окончателният му вариант (да се надяваме) бе уточнен едва неотдавна — усмихна се окуражително Джаки.

Луси отговори с нервен смях. Бяха в студиото — широка и мрачна зала с пиано и зловеща редица празни столове край стената, които чакаха да бъдат заети.

— Песните са чудесни, сигурно много се радваш.

— Да, написването и уточняването на текста и музиката отнеха много време, но не се съмнявам, че ще има още промени в процеса на осъществяване на постановката.

— Сигурно — Луси преглътна и сетне неочаквано рече: — Ролята е великолепна.

— На Мерилин ли? Да, така е. — Джаки я изгледа изпитателно. — Понякога си мисля, че изборът на актьорите е най-трудната и разочароваща работа. — Тя се усмихна. — Много искаш да получиш ролята, нали?

— О, да — отвърна тя. О, да, о, да, о, да!

— Тогава този път се отпусни, Луси — рече благо Джаки.

На прослушването в Ню Йорк Луси бе напрегната, чувстваше се неловко, отдадоха това на нервността й. Макс, който я бе чувал да пее и преди, бе определено разочарован, но Джаки го убеди да й даде още една възможност, въпреки възраженията му. Той неохотно се съгласи, защото Луси не само физически подхождаше за ролята, но и още от първото й интервю бе станало ясно, че бе проучила много внимателно биографията на Монро и я интерпретираше добре.

— Винаги съм напрегната на прослушванията, но тази роля някак си ми влезе под кожата по-силно от всяка друга.

Джаки я докосна по ръката, трогната от откровеността й.

— Знам, че е трудно, но се абстрахирай от всичко това — тя махна с ръка към залата, — от студиото и от хората в него. — Въздъхна вътрешно, знаеше, че не можеше да направи кой знае какво, всичко сега зависеше от Луси. — Ние ще си седим там, а Алдо, музикалният режисьор, когото вече познаваш, ще ти подаде няколко песни. Пей така, както знаеш, че можеш… просто мисли само за стиховете и за онова, което те трябва да внушават.

Луси кимна на отминаващата вече Джаки и страховете, които толкова добре познаваше, затанцуваха в мислите й. Завидя на Джаки и на останалите участници в продукцията за това, че вече имаха непоклатими позиции в поставянето на мюзикъла. Погледът й отново се зарея из залата — от едната стена, драпирана с тежка, кадифена завеса, до другата, с вратата с надпис Изход и неизбежно — към далечната, където седяха петимата, от които зависеше оценката й.

Премигна, прокашля се, искаше да се успокои, искаше й се гласът й да не поддаде и да не я предаде; Алдо Морис вече взе първите акорди на песента: бе от първо действие, Дамите от хора, кръстена на евтиния филм от началото на кариерата на Монро, в който тя играе ролята на момиче, издигнало се от бедността и превърнало се в звезда — своеобразен отглас на нейните собствени преживявания. След това Луси изпълни коренно различна песен: красивата балада от второ действие Бени, камерата и аз; текстът отразяваше хлътването на Монро по наркотиците — бени-тата. Бензедринът бе търговското име на амфетамините, стимулантите, с които звездата е потискала апетита си и е поддържала формата си, бодростта си и е повдигала временно духа си, но за сметка на метаболичния хаос и депресиите. Мерилин Монро е била една от множеството издигащи се звезди, принуждавани от студийните босове да вземат хапчета, за да са работоспособни по-дълго време. Това е бил смъртоносен път на възходи и падения, път на алкохола. Съвсем кратък път.

И докато гласът й се извисяваше, Луси усети, че се трогва не само от думите на песента и от трагичния живот на звездата, която никога не бе виждала, но и от истинската меланхолия при спомена за Попи, който изпълзя от паметта й. Попи й бе съкурсничка в театралното училище, беше спечелила лелеяния златен медал на името на Банкрофт — блестящата, дива Попи, ослепителната Попи и Алекс, обичният й приятел и парекселанс пласьор на наркотици, който бавно бе изстискал и изсушил Попи, докато най-накрая не отлетя и душата й.

Гласът на Луси затихна с края на песента; не искаше тя да свършва, не искаше да чуе последната нота и последвалото я пълно мълчание, което предхождаше оценката на петимата в дъното на стаята. Желанието да получи ролята бе приело огромни размери и тя изведнъж се уплаши от себе си, от това как би реагирала, ако пропадне.

Щеше да е сбогуване, но тя възнамеряваше да го направи по най-добрия начин и затова го бе поканила тук, в апартамента си — в своето уютно гнезденце досами небето, нещо, което никога не бе правила и никога повече нямаше да направи.

Анджела насочи мислите си внимателно и без емоции: той би могъл, ако поиска, да задържи хотелската си стая в Мариът още месец, щеше да му даде тлъстичък чек, колата… Излегна се на леглото, погледът й пробяга по безукорната белота на тавана и се спря върху кристалния полилей. Дрю щеше да оцелее; в крайна сметка това си бе негова работа, а и връзката им бе продължила прекалено дълго, усещаше, че започва да хлътва, което бе опасно.

— Знаеш ли на какво приличаш?

Тя извърна глава: той стоеше в нишата, която водеше към банята, не бе забелязала, че е там.

— Не. На какво? — попита тихо тя.

— На богиня.

Тя се засмя.

— На красива, екзотична богиня.

Погледът му пробяга по почти голото й тяло: дългите, загорели крака, умопомрачителния й кръст, сочните бедра… великолепните гърди; и въпреки всичко той продължи да се пита с какво го бе накарала да я желае повече от всички останали красиви жени, които бе имал, да продължава да я желае все повече и повече.

— Ела. — Тя вдигна едната си ръка и му я предложи.

Той погледна лицето й: не се забелязваше и една бръчица; трудно му бе да си представи, че след две-три години щеше да изпълни петдесетте; знаеше го единствено поради Джаки — сладката, нищо неподозираща Джаки, която едва не го бе разкрила.

— Вдигни ме — рече тя.

— Бих искал да останеш легнала.

— Не, още не.

Тя се изправи, извърна се от него и прекоси лениво стаята; миниатюрните й алени бикини прилепваха чудесно, досущ като лъскава червена боя върху великолепния й задник. Спря само да намали осветлението и мина през нишата. Чу я, че отваря някакво чекмедже, после друго, сетне чу отварянето и затварянето на будоара й. Чудейки се какво ли бе замислила, той седна на края на леглото и посегна за бутилката шампанско, която току-що бе извадил от фризера.

Анджела се взря в изображението си в огледалото и прокара пръст от основата на носа си към скулите; остана доволна от стегнатата си кожа, можеше още дълго време да не мисли за нови пластични операции. Зае се с освежаването на грима със сръчни движения, сетне подчерта бенчицата вляво от устните с черния молив. Със същия молив подсили ъгълчетата на клепачите си и очерта плътна коса линия нагоре, тъй че очите й изведнъж станаха по-тъмни и източени в ъгълчетата си. Сви устните си и сетне положи върху тях нов пласт ярко червило, добави безцветен гел за блясък: така те изглеждаха влажни и лъскави.

На табуретката до себе си бе оставила костюма, който възнамеряваше да облече; нещо, което смяташе, че ще хареса много на Дрю, нещо, което той никога не би забравил. Нейният подарък за сбогуване. Беше обмисляла и вариант да го задържи, но нямаше как; Дъги бе започнал да подозира нещо, а и Дрю се бе привързал прекалено силно, за да приеме ролята на играчка. Питаше се дали се бе влюбил за пръв път, с неохота се чудеше какъв ли бе произходът му, но всъщност не искаше да го узнае, защото това щеше да означава да задълбае много и да си изцапа ръцете с миналото му, защото се досещаше, че то далеч не бе най-приятно. Тъмна яма.

Анджела се зае да разчесва косата си — силно, толкова силно, че гъстите кестеняви кичури бухнаха и сякаш полудяха. Остави четката и зарови пръсти в косата си, потръпвайки от удоволствие при подръпването им от корен. Той щеше да се наслади на онова, което възнамеряваше да стори, а и тя — също, защото, когато станеше дума за секс, мислите им следваха една и съща посока. Отдавна, много отдавна не бе срещала мъж, който да я накара да се чувства така, както го правеше Дрю: тази страст, това неочаквано изгубване на дъха, пулсиращата бясно кръв във вените й.

Когато най-сетне свърши, тя отстъпи крачка назад и почти се усмихна: бе досущ като едно време.

Застана на прага на потъналата в полумрак стая, видя, че се бе проснал на леглото и се запита дали не бе заспал. Вляво на стената имаше монтиран пулт за управление на музикалната уредба: тя протегна ръка и леко увеличи силата на звука; соло на саксофон заля стаята — досущ като сладък сироп. Отиде до широката ниска масичка в средата на стаята и насочи лампата така, че да хвърли широк кръг върху килима, сетне си наля чаша шампанско и като се качи на масичката, го изпи. В първия момент тя просто си стоеше там и го гледаше, поразена в един миг от красотата му, сетне ръката й стисна здраво чашата и с рязко движение тя я запрати към стената; строши се и Дрю подскочи.

— Какво, по дяволите…?

— Погледни ме.

Той я погледна, отново и отново, отворил широко очи за сценката, която тя пресъздаваше.

— Исусе Христе… — прошепна той, зяпнал широко, възприемайки и най-малката подробност. Никога не я бе виждал в тази роля — ролята на курва; струваше му се, че не бе тя, а някоя друга жена, която изобщо не познава. Усети как по гърба му се застичаха ручейчета пот; тя затвори очи и започна да се поклаща, да се движи, да люлее бедра.

Вдигна ръце над главата си, тялото й се напрегна, сетне ръцете й се спуснаха и обгърнаха раменете й, отметна глава назад, а черното кожено яке се плъзна по ръцете й и падна на пода.

Гърдите й бяха пристегнати в тесен, обсипан със скъпоценни камъни сутиен, обилната плът започна да потрепва, когато завъртя изкусително таза си, препаската през чатала й оставяше твърде малко за въображението. В изпълнената със страст тишина Дрю можеше да чуе собственото си учестено дишане.

Тя тръсна глава напред, отвори очи и започна да сваля бавно дългите до лактите ръкавици, хвърли ги една подир друга на масата. Обърна се гърбом, наведе се и прокара ръце по задника и бедрата си, до глезените и обувките с високи токове, после обратно нагоре, като през цялото време се поклащаше лениво. Обърна се да го погледне и устните й се разтеглиха в усмивка; сетне слезе от масичката и тръгна бавно към него като през цялото време съвсем целенасочено подчертаваше извивките на тялото си, възбуждащо, дразнещо, предизвикателно.

Носеше се аромат на парфюм, примесен с нейния собствен мирис — тежка, сладка миризма, от която главата му се завъртя. Тя постави роза с дълга дръжка между гърдите си, наведе се към него и прошепна дрезгаво:

— Иска ли ти се да идеш за цветя сред хълмовете?

Думите й останаха да висят във въздуха — страстни, пълни с двусмислие, изгарящи. Прокара език по зъбите си, сякаш предвкусвайки удоволствието, пое дълбоко въздух и първо лявата й гръд затрептя, сетне и дясната, докато тесният сутиен не се разтвори изведнъж и падна така, че той го улови с устни.

Докато смучеше гръдта й, Дрю си помисли, че тази стриптийз сцена в никой случай не бе дело на аматьорка; бе посещавал достатъчно барове и клубове с подобни изпълнения, за да прецени точно. Претърколи я през себе си върху леглото, мушна ръка между бедрата й така, че препаската й се впи и леко и приятно се потърка на най-деликатното място.

— Не го правиш за пръв път… нали? — прошепна той в ухото й.

Тя изстена.

— Кажи ми.

— О, господи…

— Кажи ми.

Пръстите му заиграха и тя се заизвива под него, карайки го да се запита колко време можеше да продължи тази игра с нея.

— Чукай ме… или върви по дяволите — изхърка задъхано тя.

Той въздъхна неохотно и се предаде, защото и той самият вече се владееше трудно, но това, което последва, си струваше предаването. Любенето им бе далеч повече от просто чукане, то бе и умение, и перверзия, и дива страст.

Но въпреки всичко, той бе познал, о, да, господа, той бе познал.

— Тази вечер тръгвам.

Дрю се изправи в леглото.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което чу.

Анджела не го погледна, а продължи да хвърля дрехи върху шезлонга.

— Къде отиваш?

— Не е нужно да знаеш, Дрю.

— Искаш да кажеш, че не ми влиза в работата?

— Щом искаш да знаеш, трябва да присъствам на премиера в Чикаго, да организирам благотворителен бал и да свърша още сума неща — рече тя, като си мислеше за Дъги. — Това достатъчно ли ти е?

Той я следеше с поглед как върви напред-назад из стаята, бялата й копринена роба се разтваряше и разкриваше краката и бедрата й.

— Значи ме зарязваш?

— Казах ти: имам да свърша маса неща.

— И сред тях няма място за мен.

Тя се спря рязко и въздъхна.

— Имахме много приятни преживявания — рече тя, отвръщайки на погледа му, — много приятни наистина, но все някога това трябва да свърши.

— Защо?

— Знаеш защо, Дрю.

— Не, не знам.

Тя се обърна и излезе от стаята.

— Кучка — изръмжа тихо той, сетне отхвърли завивките от леглото и я последва.

Тя стоеше до панорамния прозорец и палеше цигара.

— Не съм длъжна да отговарям на въпроса ти — сопна му се. — Да не съм ти съпруга?

— Нека дойда с теб.

— Ти си полудял!

— За бога…

— Не, Дрю — тя се обърна, — и си сложи някакви дрехи, по дяволите.

— Няма да си тръгна.

Анджела издуха облак дим към тавана.

— Твоя работа — рече тя, — но аз тръгвам. А сега, ако нямаш нищо против, трябва да се облека.

Като се опита да мине покрай него, той я хвана за ръката.

— Не можеш да…

— Трябва — рече тя. — А сега ме пусни.

— Не се налага да правиш нищо — рече той. — Та ти си Анджела Касини, нали?

— Пусни ме.

— Искам да се любим.

— А аз не ща да правя секс с теб. Имам на главата си по-важни неща.

— Кучка!

Той я стисна още по-силно за ръката, а с другата взе някаква статуетка — фигурка на млада жена и я вдигна във въздуха. Тя застина на място, статуетката бе над главата й.

— Боиш се, нали? — попита тихо той. — Никога досега не съм те виждал уплашена.

— Копеле!

Известно време той не помръдна, но сетне ръката му бавно се спусна и той остави статуетката на мястото й.

— Наистина си помисли, че ще я строша в главата ти — рече той и погледна към статуетката, — но тя е прекалено красива, за да я похабявам за една курва като теб.

— Не аз съм курвата, Дрю — рече тя, докато се освобождаваше от него. — Аз ти плащам, да не би да си забравил?

В гърлото му застина вик. Дрю рязко се изправи, все още не събудил се напълно, потта лъщеше по тялото му, а сънят, по-скоро кошмарът, постепенно избледня и той покри лицето си с ръце.

— По дяволите!

Вдигна глава, отпусна ръце в скута си, светна лампата и изстена от неочаквания й блясък.

— По дяволите!

Поклати невярващо глава, мислите му се върнаха назад, опитваше се да осмисли отново съня си, да изтръгне някакъв смисъл от неумолимото му повтаряне. Но той знаеше, знаеше какъв бе смисълът му. Сънят властваше над него: призрак, който пристъпваше в нощта, за да впие в гръбнака му смъртоносни пръсти. Само че когато му бе съдено да види тези пръсти, то те бяха винаги бели, тънки, непривлекателни — едва ли не деликатни, — докосваха шията му, следваха извивката към раменете и надолу към твърдите мускули на гърдите, подръпваха чувствителната градинка от черни косми, които покриваха гърдите, спускаха се надолу към твърдия му корем, и още надолу, и още… Мъчително възбуждащи, те го изпълваха с диво желание, принуждаваха членът му да се втвърди, изпълваха устата му с горчива слюнка.

В съня имаше и вода, огромна водна стена, която се носеше злокобно към него откъм морето, което не би трябвало да е там, където бе — не и в познатата стая с напуканата и падаща боя по стените, с голямата тенекиена вана с единствен кран, който стърчеше от тапета. Знаеше, че водата щеше да го удави, не, щеше да го задуши, когато пръстите, бледите, тънки от недохранване пръсти, щяха да го накарат да изригне, да го разкъсат на две, едновременно с връхлитането на водата. Понякога изваждаше късмет и се събуждаше в леглото, измокрено кога от пот и сперма, а кога — само от пот.

О, той знаеше какво означаваше всичко това, нямаше нужда някой от онези преуспяващи психотерапевти да му тълкува какво означаваше тази негова лична адска дупка.

Дрю изруга, сетне спусна крака от леглото и седна в мълчание, неподвижен, замислен, вгледан в телефона. Не се съмняваше, че Анджела в този момент сигурно спеше сън за красота, изтегнала се на леглото със сатенените му чаршафи. Все още бе красива, въпреки годините си, наистина бе добра, а освен това възрастта никога не го смущаваше; по-възрастните жени му допадаха. Неканена мисъл го споходи, но той я потисна, отблъсна я, не искаше днес да се спира върху нея. Не, сър, не и отново с тези лайна.

Преди време той едва ли не бе накарал Анджела Касини да яде от ръката му като кученце, поне така му се бе струвало, ала се оказа тъкмо обратното. Тя искаше да улови голяма риба, наистина голяма политическа риба, като губернатора на Калифорния Дъглас Хикс Трети, Тъпанарят на годината. Дрю отново изруга и прокара нетърпеливи пръсти през гъстата си черна коса. Тя обичаше косата му; заравяше пръсти и устни в нея, обвиваше я с бедрата си, за да я усети с най-чувствителното си, възбудено и влажно място. Побърканячка. Той въздъхна тъжно, спомни си един порнографски стих, който бе прочел в някакво мъжко списание, ставаше дума за течното злато на вратите на Небесата… Има си хас!

А ето че тя го бе захвърлила, просто го бе захвърлила, сякаш бе едно нищо, и той можеше да си пропълзи отново зад камъка, иззад който се бе появил. Усети как сълзите напират в очите му и досущ като малко момче ги разтърка с юмруци. Кучка, рече си уморено той, сетне пое дълбоко дъх, огледа празната хотелска стая, чието предназначение сякаш бе само да му напомня за самотата му.

И щом тя го бе захвърлила с такава хладна пресметливост, то той пък нарочно щеше да възстанови връзката си с Джаки. Тя може и да го бе оставила и да бе отишла в Англия, но той бе сигурен, че при подходящо стечение на обстоятелствата лесно би могъл да я убеди, че е сгрешила и че могат да започнат отначало.

Анджела щеше да се вбеси, като научи, но тя си бе имала своите възможности и ги бе профукала. По време на бурната им любовна връзка с Джаки в Кейп Код тя се бе обезпокоила от аферата им и бе поискала той да се върне при нея; както се оказа — временно, не бе поискала да го задържи, прекалено увлечена да хване в примката си Дъги Цуни ме по гъза с неговите дебели подметки и високи токове. Дрю се усмихна злобно, когато неприятният образ на калифорнийския губернатор се появи в съзнанието му; сетне стана, протегна се и се почувства малко по-добре, отколкото преди няколко минути.

Отиде до мивката и се погледна в огледалото; изглеждаше доста добре, все още имаше доста пари в банката и цял гардероб от купени от бутици дрехи, всичките избрани и платени от Анджела. Тя обичаше да го облича.

Известно време стоя неподвижен, взрян мълчаливо в изображението си. Ала накрая го бе отхвърлила. Помисли си за миналото си, за гадната дупка, от която бе излязъл, за всички онези мигове на мъка, омраза и гняв, които други хора го бяха принудили да преживее.

Винаги си бе бил аутсайдер — пъпчиво, длъгнесто хлапе, без приятели и с шантава, много шантава майка, която настояваше да го посреща от училище, от което на него му идеше да се скрие вдън земя и да умре.

В гимназията най-голямото му постижение в обществото бе, когато едно момиче, което направо боготвореше, го покани на кино, за да накара гаджето си да ревнува, след което моментално отхвърли Дрю, досущ като парцал. Съвсем като парцал.

Години след това сексуалните му изпълнения бяха подхранвани от някакво желание за мъст, но с наедряването на физическите му атрибути наедряваше и самочувствието му и той започна да се специализира в свалянето, в отнемането на жени, особено на по-възрастни, от мъжете им. Дрю разви шесто чувство за жените, с които влизаше в контакт, изследваше ги за всеки признак, който да подскаже, че при даден случай можеха да изневерят. Стана толкова добър, че превърна това в изкуство, в професия, и ако се изключат няколко случая в началото, системата му работеше великолепно до Анджела. Беше истинска ирония на съдбата, че толкова си приличаха и в същото време бяха толкова далеч един от друг в обществената стълбица, на която тя толкова държеше; ала тя бе свалила маската на дама от висшето общество в апартамента си с онова професионално стриптийз изпълнение.

Дрю премигна и разтърка буза: не се бе бръснал откакто си тръгна от нея и кожата му бе като шкурка с двудневната си четина. Щеше да си върне своето. Не само щеше да се събере с Джаки, но и щеше малко да поразрови миналото на Анджела. Джаки му бе споменала няколко интересни неща за майка си, които бяха изненадали Дрю; обеща си, че веднага след като му останеше малко свободно време, щеше да се заеме с произхода на Анджела Касини.

Засега щеше да се съсредоточи върху Джаки. Щеше да му се наложи малко да я кандърдисва, но тя щеше да склони да се върне при него. В крайна сметка той бе много добър в измамата; целият си съзнателен живот бе прекарал в създаването на лъжи и митове за себе си и за произхода си. И винаги се намираше някой, готов да му повярва.

Роуз повдигна глава и се вгледа в бледосиньото небе, в което вятърът гонеше облаците, без да усети и полъх от него на земята. Слънцето вече печеше, дъждът бе спрял като по чудо, приличаше по-скоро на летен, отколкото на есенен ден. Погледът й се спря върху краката й, все още обути в прилепналото трико, с което ходеше на аеробика; мускулите я боляха от натоварването, знаеше, че ако сега се изправи, коленете й щяха да бъдат като от желе. Джулс харесваше краката й. Някога.

Долната й устна леко увисна и тя загриза ноктите си.

— Шприцът идва…

Роуз се усмихна машинално на съквартирантката си Бабс, която остави внимателно напитките на чамовата маса.

— Тук е чудесно, дори не е хладно — рече тя, докато сядаше. — Бях забравила, че тази кръчма има и градина.

— Тази вечер ще излизаш ли? — попита Роуз и я погледна над ръба на чашата си.

— Имам урок по рисуване — Бабс взе питието си, знаеше какъв ще е следващият въпрос.

— Значи няма да си у дома?

Бабс поклати отрицателно глава.

— Мислех си, че ще ходиш на работа в клуба.

— Да, но след единайсет. — Което означаваше, че вечерта апартаментът щеше да е на нейно разположение.

— Онзи режисьор ще идва ли да види номера ти?

Роуз кимна.

— Нали спомена, че ставало дума за някакъв мюзикъл?

— Животът на Мерилин Монро, пресъздаден в мюзикъл, очевидно още търсят човек за главната роля.

— Имаш предвид Монро?

— Да.

— Роуз, но това е фантастично!

— Само загуба на време — тя подритна нервно спортната си чанта. — Винаги се притеснявам и се провалям, ако знам, че сред публиката има някой импресарио или нещо подобно.

— О, хайде, хайде — възпря я с невяра Бабс, — виждала съм те като играеш, на сцената си съвсем различна.

— И въпреки това съм ужасно притеснена.

— Мислех си, не всички големи артисти се притесняват.

— Аз не съм голяма артистка.

— Можеш да станеш.

— Не знам как да предлагам талантите си…

— Но ще се опиташ, нали?

— Само да не бях толкова потисната.

Бабс се взря в нея, подразни се, но не каза нищо.

— Сигурна ли си, че снощи никой не ме е търсил? — попита Роуз и насочи разговора към темата, която бе за нея от най-голямо значение.

— Разбира се — отвърна Бабс; Роуз винаги я питаше по няколко пъти.

Роуз въздъхна отчаяно и възобнови атаката срещу ноктите си.

— Не разбирам защо Джулс не е звънял; всичко бе напълно нормално.

Бабс не отговори.

— Мина цяла седмица, би трябвало досега да ме е потърсил — продължи със самосъжаление Роуз. — Искам да кажа, че се разбирахме толкова добре.

Погледна ноктите си, намръщи се и свали ръце в скута си.

— Сметката за телефона дойде тази сутрин — рече рязко Бабс.

— Какво?

— Телефонната сметка.

— Аз говорех за Джулс.

— Знам, Роуз — кимна Бабс. — Просто се опитах да сменя темата.

Роуз изглеждаше обидена.

— Извинявай — въздъхна уморено Бабс, — но през последните десетина дни всичките ти разговори се въртят около Джулиън или Джулс и това бавно, но сигурно ме побърква.

— Той означава много за мен.

— Когато го доведе онази вечер, единственото, за което той говори, бе оркестърът му.

— Полезно е човек да има хоби.

— Щом казваш.

— Във всеки случай Джулс е по-различен — рече замислено Роуз. — И знам, че наистина ме харесва. Каза ми го — продължи тя, сякаш за да се самоубеди. Беше си мислила да се виждат всеки ден, всяка вечер, да заживеят заедно, в главата й се въртяха объркани мечти за бъдещия й живот с него.

— Та ти го познаваш съвсем бегло, Роуз!

— Не е необходимо да излизаш с някого дълго време, за да го опознаеш, понякога двама души могат да си допаднат веднага.

— Същото казваше и за Франк.

— Франк имаше проблеми.

— Беше си истинско губи време и ти го знаеш.

— Не, беше свестен човек.

— Да те напердаши три пъти е свястно, да вземе пари назаем и да не ги върне е свястно, така ли?

— Вината не бе негова.

— Той бе грубиян, Роуз — рече нетърпеливо Бабс, щеше й се да не бе изричала последните си думи, защото Роуз бе застинала на място и в очите й бляскаха зли пламъчета.

— Аз го харесвах — отвърна приятелката й тихо.

Бабс въздъхна и рече благо.

— Знам.

Но Роуз харесваше всички мъже, без значение как се отнасяха с нея; а през последните три години, в които деляха апартамента си, бройката им не бе малка.

Бабс се познаваше с Роуз още от училище, бе й помогнала по време на развода на родителите й, бе я наблюдавала как преминава от обятията на едно момче в обятията на следващото, веднага щом това станеше възможно. Мисълта да остане сама изглежда я изпълваше с ужас. Бе опитвала и наркотици, и медитация, а напоследък бе задълбала надълбоко в астрологията. В емоционално отношение Роуз бе абсолютно объркана, но бе сладурана, беше мила и много щедра, а Бабс я болеше, когато хората я нараняваха.

— Къде бъркам? — рече неочаквано Роуз.

— О, Роуз! — Бабс за миг затвори очи.

— Кажи нещо, де — настоя тя. — Знам, че искаш да кажеш, хайде, давай.

Бабс се вгледа в паважа под краката си.

— Може би си прекалено мила, прекалено много ти се иска да угодиш на другите.

— И какво лошо има в това?

— Не би трябвало да има нищо лошо — сви рамене тя, — но има.

— И какво би трябвало да направя?

— Не знам, Роуз.

— Мразя да съм сама, това е — обобщи Роуз. — Когато в живота ми отсъства мъж, то той ми се струва безсмислен и празен.

— Който и да е мъж?

— Необходимо ми е да знам, че имам някой.

— Дори и когато той те кара да страдаш?

— Сега страдам.

— Тогава какъв е смисълът да говорим?

— Мислех си, че нещо ще излезе.

— Имаш предвид някой да се появи. — Бабс поклати глава. — Опитай се да не мислиш толкова много за това, за мъжете. Та те са само хора, Роуз, не са някакви божества, не си ли мислила, че ако бе вложила в кариерата си толкова усилия, колкото влагаш, за да им угодиш, вече щеше да си на сцените в Уест енд.

— Празни надежди.

— С глас като твоя? Повярвай ми — изправи се Бабс, — а и тази вечер ще имаш още един шанс, нали така?

— Комай.

— Е, тогава един път помисли и за себе си.

Роуз я изгледа отдолу нагоре и се усмихна леко.

— Бих могла да опитам…

— Опитай, Роуз, нарича се позитивно мислене. — Бабс се вгледа в бледото, красиво лице на приятелката си и си помисли, че може би думите й бяха отишли напразно. — Още едно питие?

Роуз кимна, а сетне се обърна към отдалечаващата се своя приятелка:

— Бабс?

— Да?

— Ти не вярваш, че мога да го направя, нали?

— Кое?

— Да сложа себе си на първо място.

Бабс не отвърна нищо.

— Само гледай — рече Роуз и в тона й прозвуча нотка на предизвикателство.

На Бабс й се искаше да й повярва, може би даже вече й вярваше, но и преди бяха водили подобни разговори, а нищо не се променяше. Роуз изглежда не се харесваше и не се самоуважаваше достатъчно, през целия си живот правеше всичко, което бе по силите й, за да избегне самотата — отчаяно се нуждаеше да обича и да бъде обичана. Още не бе осъзнала, че единствената личност, с която щеше да й се наложи да живее цял живот, бе самата тя.

[1] Една от най-популярните телевизионни сапунени опери в Англия. — Б.пр. ↑

Втора глава

Джаки облегна глава назад върху старото кресло на баща си; той довършваше някакво писмо в кабинета, обещал бе, че няма да се бави много. Тя се усмихна, защото баща й никога нямаше чувство за времето и сигурно нямаше да се появи, преди тя да е започнала да нервничи и да пусне музиката да гърми из цялата къща, та белким го събуди.

Сръбна от джин — тоника си и се замисли за представлението, за своето представление. В мечтата й — мюзикълът за живота на Мерилин Монро — се съдържаше всичко: чувство, блясък, успех, провал, дори и политика и история, ако включеше семейство Кенеди точно в онези моменти, които бе набелязала, особено прословутия поздрав за рождения ден на президента в Медисън скуеър гардън.

Тази сцена не можеше да не стане страхотна, дори знаменита, ако се реализираше така, както я бе замислила: финалният акорд на една измъчена, залязваща звезда, на която й остават още само три месеца живот.

Мерилин — умело подбраната Мерилин — щеше да оживее, да върви, да говори, да пее отново на знаменитите сцени първо в Уест енд, а после и на Бродуей. Легендата за Монро бе добре подхранвана из целия свят, но никой досега не бе успял да пресъздаде сензационния и тъжен неин живот в сполучлив мюзикъл. Опитваха, но се проваляха; цели пет години Джаки обмисляше идеята, най-сетне тя започна да се превръща в плът и кръв, след дългите месеци на проучвания, предхождащи откриването на такова бижу като Алдо Морис — композиторът и музикалният режисьор на бъдещия спектакъл, а сетне и наемането на Гордън Макий и Джо Нюби, двамата поети, които бе открила след като гледа един мюзикъл, посветен на Джанис Джоплин, поставен във второразреден театър.

По ирония на съдбата тъкмо майка й, без да ще бе запалила Джаки: Анджела имаше малка роля в миманса в една евтина постановка на Южен Пасифик. Представлението бе запалило искрата, бе накарало Джаки да заобича сцената — единственото наследство от майка й, което си струваше. Тази обич се превърна в неугасваща страст към театъра и в частност — към мюзикъла. Но Мерилин, Мерилин бе нещо съвсем различно.

Дори и Дрю го бе признал. Тя затвори очи и усети как гърлото й се свива. Дори и сега. Беше се запознала с него на един от бляскавите приеми на майка си на борда на Анджела, скъпоценната й частна яхта. Беше една от онези нощи, когато морето изглежда като килим от черно кадифе, небето е безкрайно близо, плътно и меко. Джаки пое дълбоко дъх в желание да прогони спомена, но той стана още по-ярък, обгърна я цялата в нежните си и неумолими обятия. Една нощ мечта. Опияняваща. Могъща. Тя не бе възнамерявала да му се отдаде, не и там, не и толкова скоро, но то просто се случи, а в крайна сметка тя го бе искала повече от всичко друго на света. Повече от всичко.

Джаки потрепери от самопрезрение като си спомни колко лесно се бе предала, с каква готовност се съгласи да поплуват. Просто да поплуват в топлата, спокойна, мека като коприна вода. Бяха се закотвили пред Сан Антонио, само на стотина метра от купчина скали, които сякаш й махаха и я мамеха да иде до тях.

Просто да поплуваме… — бе рекъл той.

Спомни си как само погледна надолу в един дълъг миг и сетне посегна, без да промълви и дума към ципа на роклята си, нежната материя безшумно се свлече на палубата. Водата я обгърна, погали я по бедрата сякаш с ръце и тя изохка от радост и се засмя, когато се потопи цялата; после пое към скалите. Дрю я следваше в лениво темпо; тя видя как се залавя с една ръка за черната скала, приближаваше все повече и повече и тогава тя изведнъж изпита безпокойство.

Той подходи към нея отдолу, издигна се от водата и нахлу в нея тъй стремително, неочаквано и неизбежно, че тя извика, но викът й секна, когато устните му намериха нейните, ала не спря безполезната й съпротива срещу силата му, проникнала в нея, и срещу тежестта му, но най-вече срещу самата себе си — защото тя бе пожелала това: очакването, изненадващото обладаване; и тя отметна назад глава, изви тялото си така, че да удължи това изгарящо, невероятно удоволствие, което никога не продължаваше достатъчно. Нима не бе така? Но ако не бе това нейно предателско вътрешно отдаване, щеше да си бъде чисто изнасилване; по-късно, обаче, Дрю бе внимателен, дори нежен, сякаш бе отгатнал мислите й.

Любовната им връзка продължи цялото лято в Кейп Код, докато тя работеше по проекта за мюзикъла; мислеше си, че се бе влюбила. А и той превръщаше любовта в приятно удоволствие с умните си, безпогрешни знаци на внимание — с подаръците, разходките с лодка, с обещанията, с начина, по който я вкарваше в леглото, защото не можел да й се насити…

— Здравейте.

Тя се обърна сепната.

— Сигурно сте Джаки.

Не можеше да не я познае, защото бе откъснала главата на Дейвид.

— Да — рече тя, — а вие сте…?

— Джейми.

— Разбира се. Извинявайте, в мислите си бях на хиляди мили разстояние.

Той се усмихна и стисна протегнатата й ръка, вглеждайки се в нея с неприкрит интерес.

— Мисля, че сте подранила. — Все още държеше ръката й.

— Да, знам.

— Доста сте хубава — рече той, — но сигурно го знаете.

Лицето й пламна.

— Вие винаги ли сте така…?

— Прям ли?

— Всъщност, нямаше да използвам тази дума — рече тя и издърпа ръката си.

— Прям или не, но просто не знам как да се държа иначе — рече той. — Баща ми никога не ме е учил как да се държа изтънчено.

Тя си помисли, че около него още витаеше някаква възторжена, невинна момчешка атмосфера. На колко ли години бе? Баща й бе споменал, когато й бе казал за предстоящото пристигане на кръщелника на мащеха й. Да, на двайсет и четири, сигурна бе. Но изглеждаше едновременно и по-възрастен, и по-млад.

— Трябва да вървя — рече той. — Клеър ме чака. — Вдигна ръка, за да покаже алената материя, навита около нея. — Върнах се само за шала й.

— Отивате на разходка ли?

Той кимна.

— Е, ще се видим по-късно.

— Много се надявам.

— Поздрави на Клеър от мен.

Вече бе стигнал до вратата, но се обърна.

— Разбира се.

Джаки го гледаше от прозореца. Изтича леко по алеята с елегантността на атлет; не ще и дума, беше красива гледка. Запита се дали той знаеше това.

Бе двайсет и четири годишен, с шест години по-млад от нея, ала разликата й се струваше по-голяма; напоследък се бе уловила, че се отнася майчински към повечето си познати.

Джаки взе джин — тоника си и мислите й се върнаха неохотно към Дрю и неговата друга жена. Измъчваше се. Още се питаше как бе възможно да бъде толкова глупава, как дори не бе усетила натрупващото се напрежение или не бе подушила мириса от любенето им, който бе прилепнал по тялото му като втора кожа. В крайна сметка той бе допуснал една голяма грешка, защото другата жена бе открила телефона й и, да не повярва човек, й бе позвънила, за да разкаже на Джаки всичко в сладките му и мръсни подробности; накрая дори зарида, завайка се и завърши с грубо и емоционално изнудване. Джаки затвори телефона и веднага се зае да приготви багажа си.

Поседя малко, потънала в мълчание. Дрю поне не бе търсач на богата невяста; очевидно бе свързан с Карочи — могъщо и богато италианско семейство, и разполагаше със собствени приходи. Дори й бе предлагал да я заведе на истинска почивка в семейната резиденция до Капри, на острова. Тя му повярва, нямаше причина да не го стори, а освен това майка й никога не канеше на приемите си хора, които не са от голямото добрутро, всички гости минаваха двойна и тройна предварителна проверка. Но въпреки това Анджела я бе предупредила за него, ала тя отдавна бе престанала да слуша майка си — всъщност, преди повече от петнайсет години.

Тони Касини, третият съпруг на майка й, бе причината за крайния разрив. Беше петнайсетият й рожден ден и той я бе прегърнал малко по-силничко, целуна я малко по-продължително, устните му сръчно пробягаха по бузата й към треперещите й полуотворени устни. Тогава майка й влезе в стаята, сякаш бе подозирала нещо, и Джаки й бе благодарна, като видя суровата й фигура в рамката на вратата, лицето й бе станало синьо мораво; тогава тя пристъпи към дъщеря си и я зашлеви: бърз, жесток удар, от който се олюля и белегът върху бузата й не изчезна няколко дни. След това вече бе в Англия, при баща си.

Тя още чуваше екота на онази плесница, досущ като изсвистяването на камшик, като счупване на нещо, и последвалата смъртна тишина в стаята, докато се гледаха една друга.

Спомените бяха ярки и грозни и тя би искала да ги забрави, да ги забута някъде и просто да забрави. Изправи се и отиде до рояла на баща си, върху чийто блестящ, лъскав капак бяха пръснати стари театрални програми; върху повечето от тях се виждаше лицето му — те маркираха една продължителна актьорска кариера. Нищо тук не се променяше, струваше й се, че така си е било винаги и може би тъкмо в това бе и красотата му.

— Ами независими продуценти като Лойд Уебър и Камерън Макинтош? — рече Дейвид. — Предполагам, че си пробвала и при тях?

Джаки кимна и отново погледна високата, посивяла вече фигура на баща си и се усмихна уморено.

— Не забравяй и Робърт Фокс, както и Телма Холт, биха могли да помогнат.

— Бяха много мили и учтиви, но никой от тях не се заинтересува, не смятат, че Мерилин може да успее — отвърна безстрастно тя. — Правени са опити и преди и всички са се провалили с гръм и трясък. Освен това всички те са обвързани с други проекти.

— Предполагам, че са подходили предпазливо и човек трудно би могъл да ги вини. В крайна сметка миналата година десет постановки на мюзикъли паднаха от сцената преждевременно и онези, които ги бяха подкрепили финансово, изгубиха няколко милиона лири.

— Знам — рече тя, — но други, като Мис Сайгон и Фантом продължават да носят купища пари.

— Нима имаме работа тъкмо с подобно нещо — едно от онези редки, магични представления, докоснати с божествения знак? — попита Дейвид със суха усмивка.

— О, знам какво си мислиш; да, има голям риск, по-голям, отколкото с някоя готова пиеса, но разполагаме със страхотна история, с която всеки може да се идентифицира. Тя има всички жизненонеобходими съставки да се превърне в хит. По мое мнение търговският успех на Мерилин е в кърпа вързан.

Дейвид се усмихна кисело.

— Много народ си мисли така за любимите си постановки.

— Тате, аз вървях към този проект повече от пет години.

— Знам, Джаки.

Той погледна лицето й, почервеняло от решителност, и най-неочаквано се сети за себе си отпреди много, много години.

— Опита ли в Съвета по изкуство?

Тя отвърна с едва прикрита досада.

— Сигурно се майтапиш. Те едва ли ще дадат и малкото пари, които ще им се отпуснат от сърцето, на продуцент, за когото не са и чували, и то за спектакъл, мюзикъл при това, с който никой не иска да си има работа. — Тя се намръщи. — А и не е представление на звезди, нямам имена, които да предложа като примамка.

— Кога е премиерата?

— Февруари или март догодина.

Той вдигна вежди.

— И трябва да събереш сума в рамките на два и половина милиона лири?

Тя кимна.

— Може би малко по-малко, ако имаме късмет.

Дейвид едва сдържа ахването си.

— И си успяла да намериш над две трети от тази сума, включая и вложените от теб самата пари?

— Алдо Морис, композиторът и музикален режисьор, даде сто хиляди, брат му — петдесет. Получихме десет и петнайсет хиляди съответно от Гордън Макий и Джо Нюби, авторите на стиховете, още седемдесет и пет хиляди от Макс Локхарт, режисьорът. Двама австралийски предприемачи обещаха триста и петдесет хиляди, а японски меценат, който е безкрайно влюбен в легендата за Монро — още триста и петдесет хиляди. Убедих баронеса Грейшот, която финансира моята постановка Свещения Граал, да даде петдесет хиляди. — Джаки си пое дъх. — Имаме и още неколцина, по-дребни инвеститори, но в основни линии — да, остава ни да намерим по-малко от една трета от евентуалния бюджет — около три четвърти милион. Вече внесох в Аделфи депозит от седемдесет и пет хиляди, сума, която ще се приспадне от разходите за продукцията. Но вече съм на червено, целият ми капитал или е използван, или е заприходен.

— Навярно бих могъл да ти дам сума в рамките на сто хиляди — рече той, — а мащехата ти — значително повече. — Той замълча и я изгледа внимателно. — Ти не би приела мнението на топпродуцентите, нали?

Тя поклати глава.

— Мисля, че ме смятат за прекалено млада за такъв голям проект, особено пък след като в миналото самата тема е била повод за провали. — Джаки въздъхна, сетне продължи: — Но това не ме изненадва ни най-малко, защото смятам, че към нея досега не е подхождано сериозно: някои хора са смятали, че самата легенда за Монро ще изнесе и ще продаде един мюзикъл. Продукцията на Мерилия от 1983 година например е забележителна с удивителната липса на дълбочина. Шеридън Морли отбелязва, че тя е била съшита от изрезки от стари кинаджийски списания.

Дейвид се намръщи насмешливо, а тя отвърна на погледа му, умолявайки го безгласно да не й отказва тъкмо сега, като едновременно с това прокле майка си, че я бе поставила в подобно положение. Кога досега Анджела се бе вълнувала от харченето на пари или, особено пък, какво ще прави дъщеря й с живота си, да не говорим пък — с парите си!

— Но което е по-важно — продължи бързо тя, — не мисля, че някой досега е откривал подходящата актриса за ролята на Монро. Изглежда на пръв поглед относително лесно — секси блондинка, която да умее да пее, но и ти знаеш, и аз го знам, че е необходимо много повече от това. — Тя поклати глава. — Във всеки случай, аз започвам от началото, от раждането и болезненото й детство, от личността на име Норма Джийн. Спектакълът започва със сцена с майка й и неумението й да се справи със самата себе си, да не говорим за детето — неумение, което ще предопредели бъдещето на Норма като доведено дете в различни семейства.

Дейвид гледаше очарован лицето й и отново, както ставаше винаги, бе покорен от ентусиазма й.

— Сценографът ни — Брайън Уелс — предложи въртяща се сцена, която да символизира хода на времето и хората, които преминават през детството на малката Мерилин. Ефектът е чудесен. — Тя го погледна изпитателно и се хвърли напред. — Опитваме се да създадем музикална пиеса за целия й живот: проблемите й, маниакалните неразбории, всичко, а не само филмовата звезда — нещо като обществена собственост, позната на света. — Джаки бавно преглътна. — Имаме и много добра партитура: Алдо композира няколко вълнуващи и великолепни песни, а текстовете им са чудесни. — Джаки посегна към куфарчето си. — Донесох ти записи на песните и подробен режисьорски сценарий — сцена по сцена на структурата на постановката. Искам да добавя и ново измерение на продукцията, нещо, което още не съм решила напълно, но колкото повече мисля за него, толкова повече ми харесва.

— Какво имаш предвид?

— Четец.

— Сигурна ли си, че ще има ефект?

— Не съвсем, но има някои аспекти от живота на Монро, които се нуждаят от пояснение и подчертаване и ако това може да бъде направено на определени интервали чрез няколко остри и чувствени фрази от четец, мисля, че ще добави нови, интересни щрихи към постановката, особено ако четецът може да прибави различен стил и същевременно да контрастира на ослепителния образ на самата Монро.

— Какъв контраст?

— Имам една доста необичайна идея, но засега бих предпочела да не я разкривам, тъй като не съм я обсъдила с Макс и Алдо.

— Но сигурно сте открили актрисата, която ще играе Монро?

— Мислех си, че е така, но Макс ми се обади снощи и ми каза, че бил видял момичето, което единствено трябва да изиграе ролята…

— И коя е тя?

— Певица и танцьорка в Мадам Джо Джо. — Джаки въздъхна. — Играе в кабаре.

— Още не си я виждала, така ли?

— Не, не съм.

— Вярваш ли, че в Лондон могат да се намерят две момичета, които да имат таланта и гласа да се превръщат в Мерилин Монро осем пъти седмично, не ти ли се вижда малко неправдоподобно?

— Недей, татко.

— Джаки — тонът на Дейвид бе нисък и настоятелен, — въпреки парите, времето и усилията, които си вложила досега в този проект, ти искаш аз да вложа значителна сума в мюзикъла, а Клеър — още повече, без все още да си намерила актрисата, която ще изпълнява главната роля.

Той отиде до прозореца, към гледката, която така добре познаваше — към Хампстед и парка, а нейното съзнание се удави в спомени от детството й. Първият истински разговор с баща й се бе състоял тъкмо в тази стая, тя бе свенлива, поуплашена и с вързан език, докато той не се наведе отвисоко да се взре право в деветгодишните й очи. А тя също се бе вгледала в красивото му лице, в поразително сините му като на Пол Нюмън очи, с нещо подобно на обожание. Баща и дъщеря, двама непознати, които се срещат за пръв път.

— Това е много, много специална роля… — продължи внимателно Дейвид. — Тя пресъздава живота на живял, а не на измислен човек, човек, когото всички ние в известен смисъл сме познавали, човек с множество страни на характера, с множество противоречия, ако щеш. Предполагам ти е ясно, че си си поставила много по-сложна задача при подбора на актьорския състав, отколкото ако трябваше да речем да избираш състав за Мис Сайгон. И въпреки това, за да изберат актьори, които да играят измислени герои в Мис Сайгон, Камерън Макинтош и екипът му обиколиха едва ли не половината свят. А ти сега ми казваш, че си намерила цели две момичета, които да играят Мерилин Монро, и то само в Лондон.

— Луси Уайлдинг участва в първите ни прослушвания в Ню Йорк, по онова време караше там театрален курс…

— А сега изведнъж се появи втора Мерилин и то право от Мадам Джо Джо.

— Татко, ние правихме прослушвания практически във всички англоезични страни — поясни, вече изгубила търпение Джаки.

— Извинявай, Джаки, но все пак имам правото да попитам, нали?

— Да, разбира се.

— Сигурна ли си, че не прибързваш с избора си — наистина ли си убедена, че Луси Уайлдинг ще е в състояние да изиграе Мерилин Монро?

— Да.

И наистина бе така; започнала с едно само обещаващо изпълнение на първото прослушване в Ню Йорк, Луси бе израснала много на второто и дори бе придобила донякъде уязвимостта, ранимостта на Монро. Макс и Алдо бяха на едно мнение: с времето и при добра режисура, с малко работа по усвояване на акцента тя би могла да пасне идеално на ролята. И единствено неочакваното обаждане на Макс и яростната убеденост в тона му й попречиха да телефонира на Луси тази сутрин и да й съобщи, че получава ролята. Макс бе настоял да изчака.

— Добре тогава.

Тя се взря в него.

— Наистина ли?

Той се усмихна кисело.

— Да не мислиш, че съм забравил трите ти предишни постановки? Две от тях бяха твърде успешни, макар и много по-малки като мащаб. Знам, че не успяха да стигнат до Уест енд, но особено Свещеният Граал получи отлични отзиви; трябва да се признае, че се справи много добре, с висока доза професионализъм. Не съм забравил и онези необичайни и чудесни постановки с пътуващи трупи, които направи преди години. — Той се ухили. — Направо обожавам онази авангардистка постановка в Единбург на Брулени хълмове с онзи безумен Хийтклиф и обезумялата Кати; даже успя да пробуташ и гола сцена.

— Е, аз не съм притеснена от правилата и законите на викторианското общество, с които е трябвало да се съобразява Емили Бронте. Това е една история на силни страсти; сигурна съм, че те са се любили.

— Да, навярно си права… — рече той, опитвайки се да бъде по-сериозен, отколкото всъщност бе. — Вярвам, че Емили ти е ръкопляскала от небето…

Джаки се усмихна малко свенливо.

— Но както и да е, да се върнем към настоящето; винаги съм се ласкал, че съм добрият ангел — хранител. — Той направи пауза. — Един мюзикъл за живота на Мерилин Монро може да бъде изключително привлекателен и несъмнено много популярен сред масите. Навярно ще инвестирам, досущ като всичките онези късметлии бедняци, които подкрепиха Котки… но преди всичко, защото ти си толкова убедителна, мила моя, и очевидно — изцяло отдадена на този проект, страстно отдадена, като нашия приятел Хийтклиф, може би правилната дума ще е страхотно отдадена. — Той се усмихна отново. — Досущ като майка си.

— О, господи, татко…

— Ти може и да приличаш на мен — продължи той, — но понякога се проявяват и черти на Анджела. — Сетне, за да посмекчи удара, той добави: — Но поне можеш да си благодарна, че не си наследила егоизма й и самочувствието, които са с големината на щата Тексас.

Джаки повдигна вежди, изненадана от откровенията на баща й.

— Разбрах какво имаш предвид, но в момента не ми се мисли за майка ми; тя нарочно ми усложни живота и нямам и най-смътна представа защо — преди никога не е давала и пет пари как си харча средствата. Понякога се смайвам от това колко безмилостна може да бъде.

— Майка ти, мила моя, е едно от чудесата на природата, би трябвало досега да си го разбрала. — Устните му се разтеглиха в лека усмивка. — Знаеш ли, веднъж Анджела я срещнала.

— Кого?

— Мерилин Монро.

— Как?

— О, един бог знае — доколкото си спомням в някакъв козметичен салон в Лос Анджелис. Салонът затворил, за да обслужат Монро, която се появила неочаквано. Анджела пропуснала страшно важна процедура, за която твърдеше, че й струвала провала на едно прослушване. Обвиняваше, разбира се, Монро, въпреки че бе абсолютно неподходяща за ролята; раздуха тази история до невъзможни размери. И никога не забрави този случай, никога.

— Това никак не ме изненадва — въздъхна Джаки. — И тъкмо заради нея сега се налага да пълзя пред теб и да те моля за пари.

— Нали бащите са за това.

— Не исках да стане така, защото знам, че не разполагаш чак с такъв капитал.

— Аз никога няма да разполагам с много пари, след като имам такива широки пръсти, мила моя Джаки… — сопна й се добродушно той, — а ти, разбира се, трябва да събереш проклетата сума.

Тя прекоси стаята и нежно го целуна по бузата.

— Понякога се питам какво ли бих правила без теб.

Той поклати глава.

— Не, аз се питам същото за теб. — Той лекичко бръсна с устни носа й. — Когато оставих майка ти и се върнах в Англия в онези мрачни, заливани с алкохол години на професионален спад, единствено мисълта за теб ми помогна в крайна сметка да се стегна.

Сега му се струваше невероятно, че толкова време не бе знаел за съществуването на Жаклин; след като остави спомените за акулите от холивудските студиа и маса надежди за добри договори зад гърба си, той никога повече не пожела да се завърне, а и в никакъв случай не можеше да се каже, че с Анджела се бяха разделили по най-добрия начин. Вътрешно се сви, като си помисли за туровете на бившата си жена из нощните барове и заведенията за стриптийз. И при това с Джаки — още невръстно дете — и това бе най-гадната, най-обидната страна на нещата.

Дейвид затвори за миг очи. За Анджела никога не бе голям проблем да се съблича: имаше навика да се разхожда гола из невзрачния им апартамент. В крайна сметка голотата й не правеше друго, освен дразнещо впечатление. Накрая се бяха намразили взаимно — караха се и си крещяха обидни думи в задушните, сиви стаи дотам, че съседите започваха да думкат по стените и тавана.

И двамата бяха допуснали ужасна грешка с брака си. Страстта и сляпото увлечение бяха прогонили здравия разум, но те от своя страна пък изгоряха почти веднага, след като бързо им омръзна да живеят заедно. Тя го намрази и го презираше за това, че не искаше да остане в Холивуд, обвиняваше го, че е прекалено глупав и инатлив, за да не забележи, че по излъсканите тротоари на блестящия град се търкаля злато и само чака да се наведеш да го прибереш. Но тогава той бе в плен на алкохола, на много алкохол; Анджела предпочиташе дексамил, симпатичните малки хапченца, които й носеха върховно удоволствие.

Един ден той просто си тръгна и я остави, защото тя нееднократно бе отказвала да го последва, а и той повече не можеше да понася това положение. Единствената му връзка с нея след това бяха получените документи за развод.

— И сетне срещна Клеър.

— Да, срещнах Клеър — усмихна се благо той. — Малко след тази среща получих първата си свястна роля от четири години време. Изведнъж всичко се преобърна на сто и осемдесет градуса. — Дейвид се изчерви леко, сякаш бе изтървал прекалено много думи. — Искаш ли още един джин-то?

Тя кимна. Той отиде до батареята от различни видове бутилки върху големия сребърен поднос в ъгъла на стаята. Беше доста по-висок от дъщеря си, макар тя да се смяташе за снажна за жена, досущ като него бе русокоса и със сини очи. Лицето му бе слабо и все още красиво, въпреки опустошенията от алкохола и факта, че бе надхвърлил шейсетте. Косата му бе изпъстрена със сиви кичури, бе доста слаб и макар с годините да бе намалил значително консумацията на алкохол, все още пиеше доста, а се хранеше нередовно — най-меко казано. Дейвид просто не даваше и пет пари за това, а Джаки знаеше, че каквото и да каже, то нямаше да промени нещата.

— Как е Клеър?

Красивата, с бохемски дух Клеър, която правеше поразително керамично изкуство: чувствени, бронзирани торсове, които намираха място в най-известните галерии по света. Дори и Анджела имаше скулптура от Клеър Арнолд, само като доказателство, че не гони карез нито на известния си бивш съпруг, нито на известната му съпруга. И хората дори й вярваха.

— Добре е — кимна той, — би трябвало да се върне всеки момент с Джейми.

— Срещнах се с него за малко.

— Наистина ли?

— Беше се върнал за шала на Клеър.

— И как го намираш?

— Направо ми взе акъла.

— Да — усмихна се Дейвид. — Изглежда той предизвиква такъв ефект върху хората.

— Сигурно тук всичко му се вижда много необичайно, след като е прекарал повечето от живота си в Кения.

— Целият си живот.

Очите й се разшириха.

— Как преживява смъртта на баща си?

— Мисля, че между двамата не е имало кой знае колко обич, но е трудно да се каже.

— Никакви други роднини ли няма?

— Не, поне близки — не. Клеър не видяла никой познат от семейството на погребението и никакви други бели от района, тъй като те избягвали баща му, смятали го за ексцентрик. Но да ти припомня, че са живеели на майната си. На погребението дошли само местни хора.

— И с какво се е занимавал той там?

— Напуснал е Англия с жена си преди години, по думите му не можел да понася алчността и слепотата на тъй наречения цивилизован свят, установили се в кенийската пустош, били са нещо средно между мисионери и ранна версия на привържениците на опазването на природата. — Дейвид махна пренебрежително с ръка.

— Шантава и тъпа история. — Той пресече стаята и си наля ново питие. — Жена му починала от някаква инфекция малко след раждането на Джейми; живеели толкова надалеч, че когато докторът пристигнал, тя вече била мъртва и погребана. — Дейвид отпи от скоча си.

— В онези ширини труповете се разлагат дяволски бързо.

Джаки направи гримаса.

— Предполагам, че той се е чувствал ужасно самотен през всичките тези години.

— Може би — Дейвид пое нетърпеливо дъх, — но в крайна сметка той е избрал доброволно този начин на живот. Би могъл да се върне у дома или да се премести по-близо до някой град, дори и заради детето си, но въпреки всичко отказвал. Когато Джейми е бил едва тринайсетгодишен, решил да го прати в йезуитско училище, с идеята после да постъпи в семинария.

— Ти очевидно не го одобряваш.

— А ти би ли го одобрила? — рече той. — Нехуманно е. Добри боже, та Джейми е бил още дете. — Дейвид се отдръпна от прозореца. — Но той непрекъснато бягал… — вдигна чашата си, — и добре, че го е правил.

— А баща му как е постъпвал?

— Биел го е.

— Горкият Джейми!

— Казва, че не го боляло.

— Какво?

— Баща му имал артрит, ръцете му нямали сила.

— Късмет за Джейми.

— Сетне той вече станал прекалено голям, за да го бие, но чак когато изпълнил двайсет години баща му най-сетне се отказал от идеята за семинарията и позволил на Джейми да се завърне у дома. Би могло да се каже мачкан, но несломен.

— И сетне?

— Изглежда е последвало някакво примирие. Старият му дал да разработва известно количество земя, но Джейми се интересувал повече от дивите животни в района, отколкото от съветите на баща си, та и тая работа не потръгнала, както може и да очаква човек.

— И тогава баща му починал?

Дейвид кимна.

— И с какво възнамерява да се заеме той сега?

— Клеър иска да постъпи в университет, но той казва, че не бил убеден дали да го направи.

— За него ще е трудно да започне отначало: бивш ученик семинарист, без никаква квалификация, без опит, дори и без опит да живее в голям град.

Хрумна му идея и Дейвид я погледна предпазливо.

— Може би ти ще помогнеш?

— Аз ли?

— Сигурен съм, че Клеър ще е много доволна, ако му дадеш някаква работа в този нов мюзикъл.

Видя как по лицето й сякаш пробяга сянка.

— Но той няма как да знае нещо за театъра, за мюзикълите.

— Вярно, но е много интелигентен и е готов да опита каквото и да е, в рамките на разумното.

— Идеята може и да не му се понрави.

— Сигурен съм, че не би отказал да опита; изглежда няма никакви свои планове.

— Ако аз се съглася…

— Хайде, хайде, Джаки… — прекъсна я той. — Клеър ще бъде очарована и съм сигурен, че ще отвърне на жеста като стане един от най-щедрите ти спонсори. Спомни си, че тя е доста богата, дори без да броим приходите от работата й.

— Знам, татко.

Клеър бе племенница на седмия граф Катисток, един от най-едрите земевладелци във Великобритания, при това — единствената му жива наследничка.

— Така ще направиш на нея, а и на мен огромна услуга.

— Май нямам голям избор.

— Не поставяй така въпроса.

Джаки затвори за миг очи.

— Добре, не бе почтено, но не смятам, че искаш толкова много, след всичко онова, което си направил за мен.

— Просто помисли за Джейми и за онова, което можеш да сториш за него.

Тя въздъхна, не искаше да поеме отговорността за един млад мъж, който очевидно имаше купища свои проблеми.

— Мога да му предложа единствено службата на асистент-продуцент, при това — като стажант.

— Нещо като момче кафеджийче с гръмка титла?

— Не, татко, ще му се наложи да побачка дяволски много за своите дванайсет хиляди на година, което е таванът, който мога да си позволя засега.

— Разбира се, разбира се — рече той с известна доза сарказъм.

— Но и правенето на кафе е доста важно — усмихна се тя.

— За бога, не споменавай нищо за кафета, когато се върнат. Ето ги, виждам ги вече на алеята.

Джаки се изправи и отиде при Дейвид до прозореца.

— Той е най-неподходящият кандидат за свещеник, когото съм срещал — засмя се Дейвид. — Напомня ми за онзи тип, когото гледах в един ужасен филм — Тарзан в Ню Йорк или нещо също толкова налудничаво.

Джаки проследи погледа му и видя дребничката фигурка на мащехата си, а до нея крачеше едрият, русокос Джейми, прегърнал небрежно кръстницата си през раменете.

Когато стигнаха до стълбището той вдигна поглед, сякаш усетил, че го гледат, и устните му се разтеглиха в учудващо топла усмивка. Джаки си помисли колко ли разбити сърца щеше да остави без да ще този мъж, почти свещеник, ако бе изпълнил мечтата на мъртвия си баща.

Беше облечена в черни кожени дрехи, тъмната й коса стърчеше във всички посоки — сега изобразяваше Трейси Улман. Сетне се скри зад малък параван на импровизираната сцена и излезе като Джоан Ривърс. После бе Шер, сетне — Мадона. Най-накрая Роуз Лайл се преобрази в Мерилин Монро.

— Нали ти казах! — прошепна Макс.

Джаки не отговори, тъй като актрисата запя Диамантите са най-добрите приятели на момичетата, изчака минута-две, след което вече знаеше, че той бе прав. Абсолютно прав. Луси Уайлдинг се размина за малко с ролята си. Дори и в тази обстановка: претрупана, изпълнена с дим зала, на фона на покашляния и смях, тя просто бе извън всякаква конкуренция. Роуз приключи представлението си с прочутия номер на Монро от Седемгодишният сърбеж — онзи, когато тя е леко разкрачена, бялата й пола се надига нагоре, тъй като е застанала над вентилатор или някаква шахта на метрото. За финал изпрати на предимно мъжката публика въздушна целувка — с издути и окръглени устни — след което последва взрив от аплодисменти.

Джаки обви с пръсти столчето на чашата с почти недокоснатия й коктейл с шампанско и се вгледа в дребното, бледо лице на Макс; то грееше триумфално.

— Тя заинтересова ли се?

— О, да. — Сетне той се засмя. — Това представление бе за теб… — посочи той към сцената — казах й, че ще си тук.

— Бих искала да поговорим с нея, виж дали ще може да дойде утре в десет, ще я приемем с Алдо.

— Разбира се.

Но това си бе само една формалност. Джаки се изправи, готова да тръгне.

— Благодаря ти, Макс.

Той докосна ръката й.

— И двамата знаем, че онова момиче Уайлдинг има голям потенциал, но това пък излъчва някаква светлина… — той се помъчи да намери верните думи — … някак си различна е, ако разбираш какво имам предвид.

— Разбирам.

Но това, което не разбираше, бе самата себе си: защо бе едва ли не готова да спори с него за Луси.

— Бихме могли да дадем на Уайлдинг дублиращата роля… — Той се усмихна, сякаш искаше да каже Такъв е животът или Ти по-добре от всички други би трябвало да знаеш за какво става дума.

Тя въздъхна вътрешно, изведнъж се почувства ужасно изморена, но той бе прав, почти не изпитваше съмнения. Тогава защо това решение я безпокоеше? Може би защото инстинктивно харесваше Луси и бе усетила какво означаваше ролята за нея; може би бе просто така. Въпреки всичко второто й прослушване бе отлично — и тя бе близо, дяволски близо до получаването на ролята.

Джаки си проправи път между масите към дъното на залата, излезе на тясната, огряна от неонови светлини улица в квартала Сохо. Бе вече късно и единственото й желание бе да се прибере в хотела и да спи. Щеше да съобщи новината на Луси утре заран, след интервюто с Роуз Лайл. И щеше да й е адски неприятно да го направи.

В ъгъла на стаята в апартамента й настолна лампа хвърляше мека, кехлибарена светлина; с въздишка на облекчение Джаки изу обувките си и отиде до прозореца. Изминалият ден бе доста тежък, започна с обаждане на Макс, който се тревожеше за евентуалната дължина на една от сцените, смяташе една от песните за прекалено дълга. Беше споменал без увъртания, че Гордън и Джо, двамата поети, не искали да направят нищо конкретно — като например да съкратят песента. Бе повишил заплашително тон, но в крайна сметка тя успя да го укроти. След като почнеха репетициите, можеха да уточнят дължината на песните, без от това да пострада посланието към публиката.

Макс Локхарт имаше славата на много добър, но понякога дребнав и безкомпромисен режисьор. Говореше се за примадонски номера, а и имаше славата на женкар, което донякъде я изненада, защото определено не бе най-привлекателният мъж на света. Джаки отхвърли тази мисъл: негова си работа. Поне засега тандемът й с него действаше добре, но тя съзнаваше, че щеше да има моменти, когато търпението й щеше да се обтегне докрай. Двамата обаче имаха еднакво мнение за състава, а утре заран Роуз Лайл щеше да бъде официално прослушана в присъствието на Алдо Морис — музикалният режисьор щеше да придаде тежест на крайното решение. Ако момичето се представеше добре, както тази вечер, Джаки бе сигурна, че щяха да стигнат до общо съгласие да й дадат главната роля.

Джаки отмахна кичур коса от лицето си и седна, облегна се на меките възглавници на фотьойла; бе раздразнена и малко неспокойна. Разговорът с баща й бе решил един проблем и бе създал друг. Може би щеше да е в състояние да убеди Джейми Търли да опита актьорската професия, да се запише в някое добро театрално училище: той определено имаше хубав външен вид и присъствие и привличаше вниманието. Или пък да стане модел. Но още докато си го помисли, тя осъзна, че не можеше да си представи русокосото, красиво момче да се усмихва с празен поглед пред обектива на камерата. Това изобщо нямаше да му подхожда. Представи си го в свещенически одежди и се улови, че се усмихва. И това не му подхождаше.

Телефонът иззвъня и тя се намръщи, почуди се кой ли би могъл да й звъни толкова късно вечерта.

— Мис Джоунс, тук във фоайето е някой си Дрю Карочи, иска да ви види.

За миг Джаки застина на място.

— Мис Джоунс?

— Дайте да говоря с него, моля.

Погледна часовника си.

— Джаки?

— Какво правиш тук?

— Трябва да те видя.

— Мисля, че достатъчно много сме се гледали, не смяташ ли?

— Не ми даде възможност да ти обясня.

— Виж какво, Дрю, уморена съм, часът е един и половина след полунощ, защо не опиташ да ми обясниш с писмо.

— Не съм прелетял половината свят, за да ти пиша някакво си проклето писмо; няма да изляза от този хотел, докато не те видя.

Тя замълча и огледа стаята: въпреки думите, които изрече, изпита някакво, макар и неохотно желание.

— Добре, но не си прави никакви илюзии.

— Виж сега, опитвам се да наема стая, окей?

Тя вдигна вежди.

— Стига да си ме разбрал правилно.

— Разбрах те, Джаки.

Тя нарочно замълча, накара го да чака.

— Както казах, много съм изморена.

— Няма да ти отнема много време.

— Добре — рече тя, — намирам се в апартамента Бенет.

Веднага щом остави телефонната слушалка тя бързо отиде в банята, решена да не му даде възможността да я види раздразнена и уморена, като в същото време се ядоса на себе си, че това я вълнуваше.

Когато излезе, на вратата се почука леко и преди да отвори, тя пое дълбоко дъх. Ето го и него: все същият, с все същата умопомрачителна хубост.

— Нали няма да ме държиш тук, на студа? — попита тихо той и се появи отново характерната му усмивка, леката извивка в ъгълчетата на устните му.

Дрю.

Тя бавно преглътна, усети се някак си леко глуповато и му направи път да влезе в стаята.

Вече вътре, той се спря и я погледна внимателно.

— Изглеждаш страхотно.

— Така ли? — рече сухо тя.

Той въздъхна.

— Хайде, хайде, Джаки.

Тя поклати глава.

— Няма нужда да ме ласкаеш.

— Не те ласкаех.

— Да оставим тая работа.

— Не е онова, което си мислиш.

Тя отвърна поглед, самопрезрението й отново започна да я обзема.

— Джаки…

— Искаш ли нещо за пиене.

— Скоч.

— Разбира се.

Не бе забравила, това й се бе набило в главата.

— Не искаш да чуеш онова, което искам да ти кажа, така ли?

— Ти си тук, нали, пуснах те в стаята си, нали?

Той я наблюдаваше как пресича стаята и отива до шкафа с напитките, как му налива скоча; огледа и разкошната стая.

— Това означава ли, че ще ме изслушаш?

Тя се обърна и го погледна.

— Как е другата ти приятелка?

Той поклати рязко глава.

— Как мога да те убедя, че всичко е свършено, какво, да лазя на колене ли?

— Няма нужда да ме мамиш, Дрю — рече тихо тя.

— Не исках да стане така.

— Но така стана.

Той сви рамене и сведе поглед към ръцете си.

— Добре.

— Тогава какво искаш?

— Още една възможност.

Тя седна.

— И каква гаранция ще имам, че няма отново да постъпиш по същия начин?

— Ако ти дам такава гаранция, ти сигурно няма да ми повярваш.

— За първи път си прав.

Той вдигна очи към тавана и остави чашата си.

— Да си вървя ли?

— Най-добре първо провери дали имат свободна стая.

Дрю посегна към телефона с едва прикрит гняв и бавно остави слушалката, след като от рецепцията му съобщиха, че няма свободни стаи, а само разкошни апартаменти, които засега не бяха по джоба му.

— Няма ли? — попита Джаки.

Той поклати глава.

— Ще опитам някъде другаде.

Тя се вгледа изпитателно в лицето му, когато отиде отново към телефона.

— Можеш да използваш дивана във всекидневната.

— Сериозно ли говориш?

— Просто един приятелски жест.

— Никога не се отказваш, а?

Устните й едва забележимо се разтеглиха, но игнорира репликата му.

— Чувала съм, че е доста удобен.

Той й хвърли бърз поглед.

— Не си играй игрички с мен, Джаки.

— Защо да го правя, след като ти самият си толкова добър в тая работа?

Той улови погледа й.

— Значи наистина искаш да си платя за дяволъка, така ли?

В този миг тя приличаше повече на Анджела, отколкото преди; колко по-лесен би бил животът, ако приликата бе по-пълна.

Той се зачуди как ли би реагирала Джаки, ако знаеше, че другата бе собствената й майка! А той не можеше да се пребори по никакъв начин с желанието си да има Анджела.

— Ти ме излъга — рече тя. — А аз мразя лъжите.

— Но ти се извиних.

Мислите й запрепускаха назад към миналото и тя се опита отново да си припомни всички онези моменти, когато се бе съмнявала в него, когато я бе наранявал. Хвърли му един поглед, сетне вдигна телефонната слушалка и поръча някой да дойде да оправи дивана.

Когато всичко бе готово и багажът на Дрю бе донесен в стаята, часът вече бе два и половина. Застанала на прага на вратата, тя го погледна как си сваля сакото и го поставя много внимателно на облегалката на стола; сетне извади малка чантичка Гучи за тоалетни принадлежности и я остави на същия стол. Толкова чисти жестове, почти сладки, но тя превключи вниманието си към по-безопасната тема — себе си и желанието си да вземе горещ душ преди лягане.

Когато се върна в стаята, в нея бе почти тъмно, светеше само една лампа и тя едва го забеляза — бе седнал в края на дивана легло.

— Банята е свободна.

Той вдигна очи.

— Благодаря.

— Лека нощ.

Погледът му се стрелна с надежда към лицето й, но то бе скрито в тъмнината и той излезе с чувството на дълбоко разочарование. Отвърна машинално на пожеланието й за лека нощ, докато тя минаваше покрай него и в следващия миг вече бе далечна и недостижима.

Джаки изчака той да влезе в банята и вратата да се затвори, след което изгаси лампата, съблече халата и се мушна между хладните, нежни като коприна чаршафи. Чу как душът изригна, представи си го как пристъпва под безчислените водни струйки; той обаче свърши бързо, само след няколко минути всичко утихна и вратата се отвори.

Дрю машинално угаси лампата и закрачи из непознатата му стая, едва не се спъна в леглото. Чу го как изруга, искаше да се засмее на глас, но в следващия миг той вече отгръщаше завивките и се мушна в леглото — кракът му докосна нейния.

— Джаки… за бога!

— Стреснах ли те?

— Да — отвърна той, — може и така да се каже.

Но преди тя да успее да отвърне, ръката му вече се плъзгаше нагоре по тялото й.

— Преди да изпаднеш в унес — рече тя, вече задъхвайки се, — искам да ти кажа, че това е последната ти възможност, Дрю, най-последната.

— Добре, добре…

— Сериозно говоря.

— Знам.

Тя затвори от удоволствие очи, ръката му отново я намери.

— Има още нещо, нещо, което няма да ти се хареса. — Тя изпитваше все по-голяма слабост, вниманието бе почти притъпено.

— Кажи, скъпа — рече дрезгаво той, — само ми кажи.

Тя пое дълбоко дъх.

— Искам да сложиш презерватив.

Той се сепна и спря.

— Какво?

— Презерватив, балонче, дурекс — както искаш го наречи.

— Джаки — изстена той.

— Оставила съм ти един на нощното шкафче.

— Значи си планирала всичко това отнапред, така ли?

— Не, не съм — тонът й взе да охладнява, — но при стеклите се обстоятелства, това ще е разумно, не смяташ ли?

Той се обърна по гръб, изгубил търпение.

— Мога и да си отида, ако ти е трудно да разбереш — рече тя.

Ръката му се пресегна към нея.

— Не.

Той се обърна на хълбок и я погледна.

— Права си, знам, че си права. Но просто мразя тези неща.

Очите й вече привикнаха към тъмнината, виждаше по-ясно лицето му, но фактът, че бе начумерено ни най-малко не охлади желанието й; дори нещо повече — то се бе засилило, защото сега тя диктуваше условията.

Ръката му лежеше върху стомаха й, той започна лекичко да я върти, постепенно разширяваше кръговете, докато пръстите му най-сетне докоснаха гърдите й, бедрата, най-чувствителното място между тях. Тя изстена, но той заглуши стона й с устните си, облекчен, че приказките свършиха и напрежението спадна. Затвори очи и продължи с ласките си, като всеки път, когато тя изстенеше, устните му покриваха нейните.

Времето сякаш забави хода си със затихването на гласа й, тогава изплува образът на Анджела, стриптийз — изпълнението й в апартамента й, бе пийнала, възбудена, страстна, неудържима. Жегна го болка при спомена за топлата, прилична на възглавница мекота на гърдите й — галенето, сливането, заслепяващият екстаз. Дори и само споменът можеше да го побърка.

Светът сякаш се завъртя около него, той пое дълбоко дъх, опита се да успокои дишането си, защото му се струваше, че не Джаки се извиваше под него, а Анджела, Анджела стенеше, а не Джаки.

Дрю издаде тих, отчаян вик, почти изхлипване и запокрива лицето, очите, устните й с целувки — ярост, породена от желание и страст.

Трета глава

Джейми легна и затвори очи в тъмнината. Ръката му бавно се плъзна към врата и напипа един дълъг кичур коса; само допреди няколко месеца бе носил косата си къса. Пръстите му се плъзнаха надолу, стигнаха адамовата ябълка; постави показалец върху изпъкналостта и преглътна, сетне пръстите му поеха надолу към гърдите, към очакващите ги чувствителни зърна. Тъмнината и тишината бяха толкова пълни, че можеше да си представи, че отново е в Кения, в малката си стаичка в семинарията: самотата бе същата, вечерният ритуал на докосването — също, крайното предателство спрямо себе си, ако оставеше пръстите да се плъзнат към някога забранената зона под пъпа.

Кръвта нахлу в лицето му, когато чу гласа на кръстницата си на стълбите: пожела му лека нощ, сетне чу в тъмата и собствения си глас, сякаш бе чужд, да й отвръща. В същия миг дръпна ръката си и я положи до тялото си. Не бива да се пипаш. Замисли се за дъщерята на Дейвид, за хладната й бяла кожа, която сигурно бе още по-бяла под дрехите. Джаки се бе разсмяла и в смеха й имаше нещо опияняващо, както и в кичурите копринена руса коса, които паднаха върху челото й и тя с бързо и умело движение на ръката си ги прибра. Бе се навела леко към него и в един безкрайно кратък миг погледът му се бе спрял на деколтето на блузата й и на млечнобялата издутина на гърдите й. Бе се възбудил само като я гледаше.

Джейми потръпна и преглътна бавно, тъй като в съзнанието му се появи образът на баща му. Сексът бе греховен за него — знаменитият старец, Белият мъж, М’зи или мъдрецът — сякаш бе някой брадат патриарх, излязъл от страниците на Стария завет. Ала баща му бе тираничен, религиозен фанатик, всемогъщ в това местенце, което бе превърнал в свое царство. Веднъж едно преждевременно развито момиченце от племето самбуру, украсено с червена боя и облечено само с препаска от телешка кожа, бе докоснало Джейми по бузата и се бе усмихнало приканващо; тогава той изведнъж се бе вцепенил от объркване и от зараждащото се желание, когато младите й, още не съвсем развити гърди докоснаха кожата му, а меките, кафяви пръсти легнаха върху ръката му; тогава възмутеният рев на баща му изкънтя в малката къща и момичето избяга изплашено.

Джейми му се подчиняваше във всичко, защото не знаеше как иначе да постъпи, докато след като изпълни тринайсет години го пратиха в йезуитско училище близо до Найроби, където трябваше да се подготви за постъпване в семинарията. Там невидимите щори, които бяха затваряли очите и душата му през целия му дотогавашен живот, изведнъж се отвориха — първо съвсем лекичко, а след това продължиха да се разтварят все повече и повече. Не мина много време и той осъзна, че строгият, неестествен начин на живот на свещеника не бе за него, въпреки мечтите и надеждите на баща му. Никога не бе познал или почувствал Бог, а и вярата му намаляваше с времето; когато обаче съобщи това на баща си, той закрещя и го наби: макар и вече прегърбен, непримиримият старец напердаши огромния си син.

Сега мрачната и самотна къщичка в подножието на връх Марсабит бе заключена и тиха. Родителите му я бяха построили сами; мъкнеха камъните от речното корито, скътваха вода за сухия сезон, стягаха покрива за дъждовния; той бе преживял там почти целия си живот, едновременно го обичаше и мразеше, прилепен към камъните, дървото и калта така, както бе привързан и към баща си.

А сега баща му бе вече мъртъв. Джейми стисна силно очи при мисълта за тази ужасна, тайна радост; баща му бе тегоба — винаги насочен към него непрощаващ показалец; сега тази тегоба я нямаше и той бе в безопасност. Усети как в гърлото му засяда буца, връхлетян от тъга и носталгия, а и от невяра, защото не можеше да си представи, че баща му вече го нямаше там със загорялата му тъмна кожа, с огромните, торбести къси панталони и шапката с увиснала периферия, с краката му в грамадните, груби сандали.

Джейми обърна лице към стената, сви крака под себе си, очите му засмъдяха, горяха от срам — срамуваше се от самия себе си.

— Дубльорка.

Луси погледна към Ричард и не каза нищо повече.

— Струва ми се каза, че прослушването е минало наистина добре…?

Тя пак не отговори, погледът й се размъти, тъй като горещите, изпълнени с омраза сълзи изпълниха очите й.

Ричард известно време гледа безпомощен как носът й се зачервява и едрите сълзи се затъркаляха по бузите й.

Извърна се от него, опитвайки се да се вземе в ръце.

— То наистина мина добре — рече най-сетне тя. — По-добре, отколкото се бях надявала.

Но, оказва се, не чак дотам добре.

— Кой получи ролята?

Луси вдигна брадичка и отмести поглед към прозореца.

— Не знам.

— Да не би да искаш да кажеш, че още не са я избрали?

Тя преглътна.

— Не, нямах това предвид… избрали са я, но не знам коя е. Както и да е, сега това едва ли има значение.

— Да не би още да не са решили окончателно?

Тя поклати глава, той я загледа с растящо безпокойство в настъпилото неловко мълчание.

— Откъде си сигурна?

Тя се обърна рязко и се взря в него.

— Защото режисьорът си направи труда да ми телефонира и то не къде да е, а в проклетото казино, за да ми каже, Ричард. Иначе откъде ще знам?

Макс Локхарт се бе насладил на всеки миг от нейното нещастие. Дали резултатът щеше да бъде по-различен, ако бе по-податлива преди три години и се бе оставила да я прелъсти? Изведнъж я жегна горчива болка от онази изгубена жалка възможност и веднага се намрази за това.

— И въпреки всичко, винаги съществува възможност…

Погледът й срещна неговия и гласът му се сниши.

— Недей, Ричард, просто недей — сопна му се тя. — Нямам нужда от тези баналности и малките ти уроци. Просто са дали ролята на някоя друга, на някоя по-добра от мен.

Или може би на някоя, която е била по-податлива към режисьора.

Очите й затрепкаха под погледа му и тя се извърна отново към прозореца.

— Къде бе досега?

— Нямаше те тук, като се върнах, затова отидох при Роджър.

— Веселият Роджър[1] — рече презрително той.

— Нямаше те тук, Ричард.

— Да, нямаше ме, защото бях в индийския ресторант, за да взема нещо за вечеря.

— Не съм гладна.

— Много ти благодаря — рече той. — Прекалено голямо ли ще е искането ми да ме гледаш, когато разговаряш с мен?

Тя се обърна.

— Виж, съжалявам, не исках да се държа грубо. Просто не съм гладна, това е.

— След като моето месо по мадраски и твоите скариди Бирияни вече изсъхнаха и се покриха с доста неапетитна коричка, след като преседяха почти три часа във фурната, това е направо страхотно — и се оказва, че съм бил пълен глупак, че съм решил да те чакам, въпреки че стомахът ми сигурно е решил, че гърлото ми е прерязано.

— Ричард, вината наистина не е моя. Не знаех къде си.

— Не е било необходимо да прекосиш половин Лондон, за да се срещнеш с бившето си гадже. Както и да е, можеше да телефонираш.

— Исках да поговоря с някого.

— Страхотно.

— Не ме гледай така, имах отвратителен ден.

Той поклати злокобно глава и сетне насъбралата се негова несрета изведнъж изригна.

— Ти си била имала отвратителен ден! А какъв, по дяволите, си мислиш е бил моят, а? Великолепен, един шибан, великолепен ден! Предполагам, че да пазаруваш, да си носиш всеки ден списъка с поръчките в магазина ден подир ден е ужасно вълнуващо, или пък да ходиш до пералнята, или да пускаш прахосмукачката, или да пишеш на майка ми, или да мажеш филиите за моите трогателни сандвичи, или най-лошото — да седиш тук и да чакаш шибаният телефон да звънне, а когато той наистина звънне, да се окаже сгрешен номер или нещо друго — само не и проклетият ми агент, никога добрият стар Нед. — Той пое дълбоко дъх. — Както виждаш, всичко това е много, много вълнуващо и повдигащо духа, скъпа моя.

— Престани!

— Престани! — изимитира я той, — рече актрисата на епископа. За бога, Лус! Знаеш ли какво означава човек да живее с теб, откакто си въобрази, че си Мерилин Монро? Седя си аз тук и слушам всичките ти съмнения и терзания, час подир час, минавам всичките тези песни и стихове с теб, дори и трябваше да изучавам биографията на тая проклета жена, ден подир шибан, досаден ден… да не говорим, че самият съм скапан и че собственият ми живот е наникъде.

— Не исках да…

— Не давам пет пари за това какво си искала — рече горчиво той, — само не се връщай тук, за да си го изкараш на мен, все още не си станала Илейн Пейдж! Не разбираш ли какъв голям късмет извади, че получи дублиращата главна роля в един мюзикъл, който може би ще бъде много успешен? За бога, това все пак е някаква работа!

— Добре, Ричард.

— Не, не е добре. Не се ли радваш, че ще имаш възможността да си подадеш оставката в казиното? И ще покажеш един голям среден пръст на всичките онези мазни бизнесмени и араби, които ти се натискат с омачканите петарки в потните си длани. Помисли за това само за миг, а?

Тя не отговори, макар да бе вярно. Работата й в казиното бе по време на почивките между две роли, а управителят бе така добър да я приема отново, като останеше без работа, но, господи, как я ненавиждаше тя тази работа! Малките часове, димът, бодящите я ходила, бакшишите, изпълнената със смут тишина, докато се търкалят заровете, мрачното изкушение след гадните предложения да изкара повече пари, отколкото за цял месец.

Луси си позволи да се поддаде на изкушението веднъж, но това бе преди Ричард, дори и преди Роджър, когато се самосъжаляваше за несретния си живот; но сега този случай бе сякаш покрит с мрак.

Тогава членуваше в група, създадена само за да се сдобият членовете й с бленуваната карта, която дава достъп до крайно затворения Съюз на актьорите, защото без такава карта начинаещият актьор не можеше да получи истинска роля, а без роля бъдещият актьор пък не можеше да вземе картата. Параграф 22. Само ако си голям късметлия, член на театрално семейство или с връзки на подходящи места, които да натиснат съответните лостове.

Най-накрая тя се отчая дотолкова, че се съгласи да се сближи с Джим Никълсън, сладкодумен публицист, който я въведе в клуба Силкс в Мейфеър, а сетне и в Лаймлайт, където се запозна с някои от прочутите и богати негови приятели. Там я убедиха да уреди едно добро прекарване на особено влиятелен чиновник. Четири седмици по-късно картата й пристигна по пощата.

Доста по-късно скандалът с групата придоби публичност, след като други момичета се разприказваха пред пресата, гръмна доста голям фурор, последван от тъжно и лицемерно поклащане на някои глави, но тя поне успя да мине незабелязана и понякога, дори и сега, виждаше в паметта си усмивката на особено влиятелния, след като неохотно се бе съгласила да спи с него, както и собствената си изкуствена усмивка, която бе съзряла отразена в очилата на шейсет и две годишния мъж.

— А не се и съмнявам, че плюс дублиращата ще ти дадат и роля в хора, нали така?

Тя кимна леко, думите на Ричард прогониха изведнъж нерадостните й мисли.

— Късметлийката Луси — той говореше толкова тихо, че едва го чуваше.

Сетне настана тишина и Ричард се почувства тъй измърсен и депресиран, че с удивление осъзна как ядът му стихна изненадващо бързо. Въздъхна тежко.

— И да не си си помислила, че ще подскоча от радост, като науча, че си се срещала с Роджър?

— Нямаше нищо, само пихме по едно.

Но не бе съвсем вярно, Роджър бе опитал хитра свалка и тя едва не се поддаде. Затвори в един неловък миг очи, удивена от собствената си слабост.

— И разговор, защото, да не забравяме, че аз не седях да те чакам тук както обикновено… Всеотдайната публика на госпожата.

— Не е честно — рече тихо тя.

— Нищо не е честно, Лус.

— Той попита за теб, попита как си.

— Милият, добър стар Роджър — отвърна сухо той.

— Не е чак толкова лош.

Ала искаше да си я върне.

— Очевидно.

— Просто имах нужда да поговоря с някого…

И тя не бе направила нищо, за да насърчи ръцете на Роджър, които я обгърнаха и я притеглиха към него. Нищо.

— Щом казваш…

— Ричард, моля те…

Тя го погледна много внимателно, искаше й се да върне назад всички изречени от нея думи, защото бе уморена, чувстваше се нещастна, а той я бе накарал да изпита чувство на вина и на срам.

— Съжалявам.

Той се вглежда дълго в лицето й, усещаше как съпротивата му се стопява. Вече не го интересуваше как започна всичко това, искаше само то да свърши. Ядът му най-сетне изчезна, той се почувства тъжен и самотен, като гледаше нещастното й лице. Желаеше я.

— Ела.

Луси бавно извървя няколкото крачки, които ги разделяха, а Ричард протегна ръце. Тя се остави да я притегли в скута си, да обгърне с ръце тялото й и оброни глава на рамото му; изпита облекчение, че близостта й с Роджър си отиде.

— Извинявай — прошепна тя, — извинявай.

— Няма нужда да го повтаряш. — Целуна я по челото, по носа, по ухото. — И веднъж стига.

— Исках ролята и заради двама ни.

— Знам.

— Този път обаче бе по-лошо… след като най-доброто ми представяне не бе достатъчно добро.

А и като знаеше, че бе само на косъм от славата, като знаеше какво щеше да означава всичко това за нея…

— Остави, Луси. Не се измъчвай, инак ще се самоизядеш.

— Мислех си за допълнителните средства, които можехме да получим… — Тя заплака. — … А сега — пак към сто и деветдесетте и девет лири на седмица и двайсет и шест пенса, плюс малко за дублиращата роля, всичко на всичко двайсетачка.

— Шшт — успокои я той.

Залюля я леко, заровил една ръка в косите й.

— Но като дублираща актриса ще трябва да се представиш дяволски добре…

В отговор тя само подсмръкна.

— В крайна сметка… — продължи упорито той — която и да е тя, може да падне и да си счупи крака, да й се възпали гърлото и тъй нататък, и тъй нататък, а и самата роля е много изморителна, нали самата ти го каза.

— Говориш като Роджър.

— Бог да ме пази. — Той я погледна и тя се усмихна. — Предполагам, че още играе симпатичния доктор в онзи сапунен сериал?

Въпросът му бе излишен, знаеше отговора, Ричард гледаше серията всеки следобед, не можеше да се сдържи.

Тя кимна.

— И сигурно са го попитали дали не би искал договорът му да бъде продължен?

Тя отново кимна.

— Получавали много писма от почитатели.

Ричард затвори отчаян очи.

— Естествено. — Изруга тихо. — Зализано копеле.

— Ричард, недей…

— Няма нищо — рече уморено той. — Само ревнувам.

— Той каза, че търсели човек за болничния свещеник…

Ричард я стрелна с поглед.

— Мен?

— Някак си не те виждам като свещеник — рече с нотка на съмнение тя, — но си струва да опиташ.

Роджър й бе обещал да съдейства Дик да получи ролята. Беше мило от негова страна, да прояви такова разбиране. Тя целуна Ричард по темето; в добрия жест на Роджър обаче имаше нещо, което я смущаваше. Луси лекичко въздъхна и прогони тази мисъл, щеше да й обърне внимание по-късно.

— Всичко си струва, мила моя — рече Ричард с престорена веселост, — дори и някаква шибана роличка в скапана следобедна сапунка.

Той затвори очи от отврата и усети как пръстите й лекичко докоснаха извивката на устните му, сякаш би могла да го спаси от самия него.

— Хайде да си лягаме — рече тихо той.

— Нали беше гладен?

— Апетитът ми изведнъж се изгуби.

Джаки отвори очи и премигна веднага щом усети натиска от тялото на Дрю до себе си. Обърна се и погледна спящото му лице, сетне — голото му рамо, усети как пулсът й се ускорява, как бузите й пламват от желание и от спомена за преживяното неотдавнашно удоволствие. Беше толкова добър в създаването на това удоволствие, така добре подхождаше към върховния миг с ласките си, че й се струваше, че ще обезумее. След това, обаче, след като краткотрайният екстаз от оргазмите им отминеше, следваше своего рода дупка — неловко празно пространство, тъй като Дрю не го биваше много в прегръдките, целувките и онзи топъл тон, който се поражда от любенето. Тя сви рамене, защото се сети, че не познаваше много мъже, които да ги бива в тази работа.

Джаки отпусна назад глава, питаше се защо не можеше просто да приеме случилото се и да бъде щастлива. Щастлива. Тя се усмихна кисело и започна да отхвърля завивките, защото вече бе закъсняла и следващите мисли за Дрю трябваше да почакат.

— Къде отиваш…?

— Мислех, че спиш.

— Спях, но вече не, върни се в леглото.

— Закъснявам.

— Върни се.

— Не, Дрю — рече тя, — наистина закъснявам. Предстои ми напрегнат ден. И утре, и вдругиден, и по̀ вдругиден.

— Добре, добре. — Той се взря в лицето й, докато тя навличаше халата. — Не съжаляваш, нали?

— За какво?

— За снощи.

— Още не.

— Благодаря.

— Защо, какво очакваше да кажа?

— Остави.

— Трябва ми още време, Дрю — рече тя. — Случи се прекалено бързо.

Гледаше я внимателно; след любенето им бе заспал като младенец, сигурен, че всичко ще се подреди така, както му се щеше.

— Искаш ли да си тръгна?

Джаки сякаш се поколеба.

— Не, не, разбира се, че не.

Той тихичко въздъхна с облекчение.

Ъгълчетата на устните й леко се повдигнаха в колеблива усмивка.

— Просто премислих доста неща през този месец и половина.

Беше започнала да си вярва, че е преодоляла увлечението си по него.

— Това си е твое право след случилото се; имаш правото известно време да преосмисляш нещата. Не мога да те виня за това. — Той се запита дали отговорът му не бе прекалено бърз, нагласен и ловък. — Но аз наистина го мисля: ако поискаш да си ида, ще го направя.

— Не — рече тя. — Не искам да си вървиш, но ще поговорим довечера.

— Както кажеш. — Тя се запъти към банята. — Може би бих могъл да ти правя компания днес.

— Не мисля, Дрю.

— Защо не?

— Днес ще е доста объркан ден.

— Да обядваме заедно?

— Не съм дори сигурна, че ще ми остане време за обяд.

Той се намръщи, душът заработи и трябваше да млъкне. Тя се държеше хладно, което го изненада, може би и той би постъпил така при същите обстоятелства. Веднъж бе накарал Анджела да наведе виновно главица, защото се бе опитала да го прекара, буквално я бе накарал да застане на колене и да го моли. Като изкупление я бе накарал да се наведе пред него, бавно бе отворил кутия луксозен турски локум и полека бе подавал фините, оваляни в захар късчета в устата й, сетне я повали възнак на леглото, като този път той коленичи пред нея и я накара да се погърчи още малко… очите му се присвиха. Тогава бе по-различно.

Включи телевизора от дистанционното, сетне разбуха възглавниците с ядни, стиснати юмруци. Погледът му се спря на екрана: там някакъв мъж и някаква жена седяха зад маса и говореха за текущите новини.

— Тъпанари…

Превключи другите канали, докато най-сетне не попадна на кабелен канал, по който излъчваха стар концерт на Бийтълс от шейсетте: гледаше как камерата набива вариото върху публиката, съставена предимно от полуистерични момичета тийнейджърчета, които се протягаха с надежда към сцената.

— О, господи… — промълви замислено Дрю.

Картината се смени, вече бе от Уудстокския фестивал, с легионите деца цветя в различен стадий на разсъбличане, гърчеха се от музиката и дрогата във вените си.

— О, господи — отрони отново тихо Дрю.

Когато всичко това се бе случило, той бе около деветгодишен и още живееше в Креншоу, Северна Каролина, най-затънтеното място на света: скапана дупка, градче с три хиляди жители, разположено между границите на национален парк и индиански резерват. Креншоу имаше дълга две мили главна улица и още няколко по-невзрачни улички, свързани с нея. Имаше още две бензиностанции, мотел, дрогерия, кино, няколко магазина за полуготови храни и сладоледаджийници, както и проточила се на половин миля върволица от жилища фургони; а ако човек свърнеше от главната улица в края на града, можеше да намери индианците, които продаваха най-различни боклуци и истински сувенири. Тъкмо там майка му се бе запознала с баща му — индианец чероки. Когато години по-късно тя му го каза, той запуши ушите си, не искаше да научава повече подробности, ала тя дори извади и снимка — сякаш се гордееше, че този мъж я бе чукал няколко пъти, мъж, когото Дрю дори не познаваше — индианец със сплескан нос, с провиснали гърди, с окъсани бойни одежди, с които е позирал срещу два долара за снимка. Тя грижливо приглади с бледата си длан опърпаната снимка, сякаш по този начин можеше да докосне стария индианец. Спомни си как тялото й се напрегна, дишането й се ускори и тя притисна шибаната снимка към отпуснатите си, кльощави малки гърди, след което се бе пресегнала към него. Тя го обичаше, но не така както майката трябва да обича сина си.

Дрю затвори очи, свиваше и разпускаше юмруци, след като споменът връхлетя върху му като отровен газ.

— Добре ли си?

Той отвори очи и усети как лицето му пламна, сякаш Джаки бе прочела мислите му.

— Добре съм… нищо ми няма — отвърна той машинално. — Е, ако искаш да бъда наистина откровен, мислех си, че малко попресилих нещата, че може би би трябвало да си тръгна и да те оставя да помислиш и да решиш.

Тя седна на края на леглото и по изражението на лицето й той узна, че бе казал тъкмо това, което трябва.

— Не, не го прави, това няма да промени нещата. — Тя въздъхна тежко. — Съжалявам, че не реагирах както ти се е искало, но изненадващото ти пристигане бе малко шокиращо.

— Знам — кимна той. — Може би трябваше първо да телефонирам. — Тогава Дрю се ухили, усети се в безопасни води. — Но винаги съм смятал, че обичаш изненадите.

Джаки бе сломена от усмивката му, от топлата, полуотворена уста, която обещаваше толкова много.

— Знаеш, че е така — промълви тихо тя.

— Тогава нека дойда с теб днес, поне за няколко часа… — Той взе ръката й. — Обещавам, че няма да се пречкам.

— Ще ти доскучае.

— Винаги съм се интересувал от работата ти — излъга той, — нали знаеш?

— Не знам… ще бъде тежък ден. — Тя се вгледа в лицето му и сетне полека се усмихна. — Добре, но ще се видим в студиото, защото вече трябва да тръгвам.

— В студио ли?

— Репетиционна зала — обясни тя. — Имам среща с Алдо и Макс в девет, сетне интервю в десет, плюс прослушване.

— Къде трябва да дойда?

— Ще ти оставя адреса до телефона. — Тя се изправи. — А сега наистина трябва да тръгвам.

Той я погледна и си помисли за Анджела, искаше му се Джаки да е Анджела. Възбуди се само от мисълта за нея, ала сетне бързо погреба това си желание; ако внимаваше, нямаше да допусне грешка.

— Ела за малко.

— Нямам време.

Дрю отхвърли завивките.

— Тогава аз ще дойда.

Джаки усети как дъхът й секна при вида на красивото му тяло и противно на решението си се засмя, когато той приближи, прегърна я и ръцете му се плъзнаха по гърба й. Започна да я целува отново и отново, устните му се плъзнаха по лицето, по шията й, тя затвори очи, за да се наслади по-пълно на удоволствието, когато ръцете му бавно погалиха врата й, сетне се спуснаха отново по гърба й и я притискаха към себе си, наслади се на съвършената му мургава кожа.

— Сигурно се дължи на горещата ти италианска кръв — промърмори тихо тя, сякаш на себе си, сякаш имаше нужда от извинение за силата на собственото си желание, от добре овладяния от него номер на прелъстяването, от това, че я бе накарал да му повярва.

Дрю не отговори. Спомни си нещастния вид на баща си, почуди се какво ли щеше да си помисли Джаки, ако бе дотам глупав, че да разкрие съкровената си и зловеща тайна, всичките си зловещи тайни. А Анджела — Анджела най-вече — тя направо би луднала. О, тя знаеше, че той не разполага с пари, че не е свързан с никаква шибана високопоставена и могъща фамилия Карочи, но се бе примирила с това; никога обаче не би се примирила с факта, че скъпото му старо татенце е бил някакъв скапан пияница индианец, с голям сплескан нос и увиснали гърди, който продава уродливите си снимки за два шибани долара. Не, сър, никога!

Роуз Лайл избра да пее песента от първо действие, от времето, когато Мерилин е била още Норма Джийн — Мечти за най-трудното, облечена в обикновени дънки и карирана риза, след което попита дали ще имат нещо против отново да се преоблече. Съгласиха се и тя се появи от гримьорната с платиненоруса перука, с дълга, прилепнала по тялото рокля с пайети, не много стабилна на високи токчета, и почти перфектно изпя песента от сцената в Медисън скуеър гардън: Благодаря, господин президент.

— Тя определено е най-подходяща — рече Макс, след като изпусна дълга въздишка на възхищение, когато Роуз се запъти към гримьорната.

— Ти как мислиш, Алдо? — обърна се Джаки към музикалния режисьор, който все още седеше зад пианото.

— И след интервюто на Роуз все пак бих предпочел Луси Уайлдинг, тя ми направи впечатление, че има някаква отдаденост и дисциплина, които ще са ни необходими за представлението — рече внимателно той, — а освен това Луси физически е почти идеална за ролята…

— Искаш да кажеш, че Роуз е по-малко надарена откъм цицестата страна ли? — прекъсна го безцеремонно Макс.

— Може и така да се каже… — отвърна Алдо.

— Това лесно може да се коригира — рече леко усмихнат Макс. — Няколко по-големички сюнгера ще свършат работа.

— Моля те, продължи, Алдо — обърна се Джаки към музиканта.

— Както казах, в много отношения Луси идеално пасва на ролята — той въздъхна, — но в мига, в който Роуз запя, особено пък и играейки ролята, аз разбрах, че сме намерили нашата Монро. Тя толкова силно излъчва уязвимостта, ранимостта й.

— Сигурен бях, че ще се съгласиш — рече самодоволно Макс.

— Но ще дадем дублиращата роля на Луси Уайлдинг, нали?

— Има резон.

Алдо стана от пианото, прекоси стаята и отиде до тях, широко усмихнат.

— Иска ми се да отворим едно шампанско.

Макс кимна в съгласие.

— Между другото — рече весело той и погледна Джаки, — казах на Луси, че ще й намерим и нещичко в хора.

— Казал си й? — намръщи се Джаки. — Кога?

— В събота, след Мадам Джо Джо, просто се мъчех да смекча разочарованието на горкото момиче, след като и двамата се съгласихме, че Роуз наклони везните в своя полза.

Така Уайлдинг щеше определено да си стои в дъното на сцената, а пък той щеше да е с чиста съвест за начина, по който това бе осъществено.

— Исках първо да чуя и мнението на Алдо, Макс.

— Реших, че това ще е само една формалност.

— Формалност или не, исках аз да съобщя новината на Луси.

— Има ли някакво значение, Джаки?

— Мисля, че да, много сериозно. — Очите й потъмняха от яд. — Нима не разбираш, че след теб можех да й телефонирам и аз и да се поставим в ролята на некомпетентни глупаци. — Тя направи пауза. — Трябваше първо да говориш с мен.

— Добре, добре — той вдигна ръце нагоре, ужким изплашен.

Това обаче нямаше да промени нищо; след като преминеше първоначалното разочарование на момичето, то щеше да те помоли за някаква роличка в мюзикъла, независимо колко несръчно бяха постъпили.

— И си й се обадил, след като тръгнах — продължи Джаки, още й бе трудно да повярва, — в един часа след полунощ?

— Тя работи в казино до малките часове.

— Как ли си й вгорчил деня!

Макс обаче знаеше още нещо, което тя не знаеше, и това го раздразни още повече.

— Добре, де — рече с неудобство той, — разбрах намека.

— Надявам се.

Понякога тя имаше определеното чувство, че Макс се усещаше като по-начетен от нея и то не само в областта на режисурата. Дали това не се дължеше на факта, че бе жена, а Макс никога досега не бе работил с продуцентка, а още по-малко пък — с толкова млада.

— Ето я, Роуз… — тя се извърна от него, оставила спречкването настрани, усетила, че съвсем скоро той щеше да разбере как всъщност стоят нещата.

— Нека пийнем кафе и да поговорим — рече Джаки, след като момичето приближи, — но първо трябва да ти кажа, че единодушното ни решение е да ти предложим ролята. — Усмихна се. — Поздравления.

— О, господи… — възкликна Роуз, — благодаря ви, благодаря! — Тя поклати глава в пълно объркване. — Направо е фантастично, не мога да повярвам!

— Най-добре е да повярваш — рече Макс, — защото следващия месец започваме репетиции.

— А и дотогава ще има доста работа: по рекламата, ще трябва да работите с Алдо върху песните, но ще говорим за това по-подробно в кабинета ми.

Джаки бутна стола си назад и пое към вратата, когато забеляза Дрю.

— Здрасти — пристъпи той от мястото си в тъмното.

— Не разбрах, че си дошъл.

— Исках да те изненадам.

— Определено успя.

Малко я подразни и я притесни видът на Дрю — вид а ла Малибу[2] — тъмни очила, бяло сако, чисто нови джинси; въпреки това се усмихна, опита се раздразнението й да не проличи.

— С Макс и Алдо се познаваш от Кейп Код, но не и с Роуз, разбира се.

— Определено не — отвърна ухилен Дрю. — Видях прослушването ти — почти една нова, преродена Мерилин Монро…

— Почти — отвърна Роуз и скромно сведе очи, склопила клепачи с дълги черни мигли.

Дрю веднага отмести поглед към Джаки.

— Наистина всичко се подрежда.

— След пет години работа би трябвало да е така — рече кисело тя и се обърна към другите, давайки им знак, че трябва да излязат преди нея.

— Боя се, че няма да можем да обядваме заедно, Дрю.

— Съвещание на екипа?

— Нещо такова.

— Не мога ли да присъствам?

— Не и този път.

Още не бе сигурна в него, трябваше й пространство и време. Определено нямаше да е от полза, ако непрекъснато й дишаше във врата.

— Добре.

Но не бе добре; не му се нравеха промените у Джаки — ту гореща, ту студена, отпъждаше го, когато така й бе по-удобно; какво от това, че смяташе, че има достатъчно причини да го прави.

— Бихме могли да вечеряме заедно — предложи тя. — Ти избери къде.

— Добре.

— Ядосан ли си?

— Не.

— Виж, вината е моя. Не трябваше да се съгласявам да идваш тук преди обяд. — Тя въздъхна. — Това е денят на Роуз, Дрю, ще говорим за пари, за реклама, за Мерилин Монро.

— Казах, че няма нищо.

Тя го изгледа изпитателно, защото кой знае защо изведнъж се почувства като изгубила почвата под краката си, а и малко гузна.

— Не исках да се пречкам.

— Не пречиш — възрази тя. — Виж какво, най-добре да вървя…

— Знам.

— Ще се видим около седем.

Дрю кимна и сетне я изгледа внимателно, докато тя излизаше.

Обядва рано в кафетерията срещу студиото, защото не можа да измисли нищо по-свястно. След калпавия стек с пържени картофи, ябълковия пай със сметана и три чаши кафе без мляко, Дрю започна да скучае. Седеше до витрината, гледаше минувачите по улицата, движението, задръстено от черните таксита и двуетажните автобуси. Лондон не бе неговият град, виждаше му се по-невзрачен, отколкото го бе смятал преди, досущ като цялата останала Европа; чувстваше се повече у дома си в градове като Ел Ей[3] или Ню Йорк. Имаше нещо разтушително в простиращите се миля подир миля извисени бетонни сгради и жилищни блокове, в невероятните неонови реклами, които премигваха и се носеха на вълни каре подир каре, приканвайки народа да купува и да купува, в улиците с най-невероятни ненормалници, с проститутките и заведенията за стриптийз. Дрю си помисли за Анджела; липсваше му.

Погледът му отново се спря на вратата на студиото отсреща; точно в този момент тя се отвори и Роуз Лайл излезе на студеното октомврийско слънце. Гледаше я как стои на бордюра, очаквайки пробив в движението, за да прекоси, сетне тя пое през редиците коли и застана само на няколко метра от витрината на кафенето, толкова близо, че имаше чувството, че може да посегне и да я докосне.

Без да го забележи, Дрю я наблюдаваше как приглади назад късата си тъмна коса и повдигна презрамката на чантичката си по-високо на рамото. Роуз бе прекалено слаба за неговия вкус, тялото й не притежаваше достатъчно красноречиви извивки, но имаше хубавичко, почти бебешко личице, с красива уста, а тъкмо в този момент устните й се бяха разтеглили в усмивка, която излъчваше неприкритото й радостно вълнение. Той изведнъж й завидя, че бе щастлива, а щастието бе досущ като лак по кожата й — бляскавото бъдеще, изпълнено с обещание и надежди, които за момента бяха гарантирани; нещо, което той никога не бе изпитал и никога нямаше да изпита.

Дрю почука по стъклото. Тя се обърна сепната и се усмихна, като го позна. Даде й знак с ръка да дойде при него и бе възнаграден с кимане, след което тя се запъти към вратата на кафенето. Той даде знак на сервитьорката, а сетне през рамо видя приближаващата, все още усмихната Роуз.

— Страхотна беше… — рече тихо Дрю, в тона му се прокрадна нотка на престорено възхищение.

— Благодаря.

— Казах на Джаки, че ако ме пита мен, ти си най-подходяща за ролята.

— Наистина ли? — отвърна Роуз и усети как бузите й пламват.

— О, да — рече с лекота Дрю, — другите са направо нищо в сравнение с теб. Наистина мисля така.

— На всички прослушвания ли си бил?

— Само на най-важните — излъга той. — Аз съм нещо като представител на проекта за Америка.

— Познах, че си американец.

— Точно така.

— Съветник към шоуто?

— Нещо такова. — Дрю погледна към сервитьорката, която постави двете кафета на масата. — Джаки и аз сме стари приятели.

— Аз наистина й се възхищавам, в този бизнес няма много жени продуцентки, а пък толкова млади — съвсем. — Роуз се засмя. — Трябва и да е доста куражлия, аз никога не бих могла да рискувам всичките тези пари и усилия, които тя влага в шоуто. Но моля те не й казвай, че съм споменала подобно нещо; за мен ролята е наистина голям пробив.

— А, Жаклин Джоунс има връзки на най-високи места, мис Лайл — подигра я леко Дрю. — Не забравяй, че баща й е самият Дейвид Джоунс, изключителният актьор, носител на Оскар, а майка й — той преглътна трудно, — … е Анджела Касини.

— Наистина ли? — Роуз ахна. — Не знаех.

— Та нека сме наясно — рече той малко злобничко, — с връзки от този сорт не би трябвало да се провали.

— Но връзките не спасиха екипите на Децата на Едем и Матадор от почти пълен провал — рече нервно тя, — пък и виж Кралят — задържа се на сцената само пет седмици и донесе три милиона загуби.

Роуз изгримасничи, когато той кимна и тя прие жеста му като знак за съгласие, но Дрю не знаеше нищо за мюзикълите, защото преди да се запознае с Джаки всъщност не бе влизал в истински театър.

— В крайна сметка — продължи тя, — човек трябва да е реалист; след като напоследък цените на билетите скочиха неимоверно, един успешен мюзикъл трябва преди всичко да е страхотен спектакъл, да притежава и своеобразна магия, за да се задържи на сцената и да донесе печалба. — Очите й се разшириха. — Знаеш ли, понякога се чудя какво изобщо правя в този смахнат бизнес, тъй дяволски несигурен е. Миналата година по това време бях принудена да работя като сервитьорка и ако това шоу отиде в канала, ще се върна пак там, откъдето започнах.

— Ей, след като ти ще изпълняваш главната роля, то не може да пропадне — рече мазно той, — повярвай ми. Както и да е, Джаки работи по Мерилин от години, това е любимият й проект, своего рода нейна рожба — тя дори е уредила музиката да излезе на касети и на компактдиск за Коледа. Ако някой може да успее, то това е именно тя.

Той си спомни за лятото на Кейп Код, когато тя най-сетне свърши последния вариант и едва не го побърка, защото непрекъснато трябваше да се преструва, че вярва в нея и в безценната й работа: слушаше, четеше, наблюдаваше, подхвърляше идеи, откриваше недостатъците на други — на практика лягаше и ставаше с тази проклета продукция. Ако не бе Анджела, щеше да напусне Източното крайбрежие и да се върне в Ел Ей на минутата, но ако го бе направил, щеше да остане без пукнат грош.

— Песните наистина са много хубави — рече унесено Роуз и го върна към действителността. — Това и аз мога да го потвърдя.

— Защото ти ги пееш добре… — рече тихо Дрю, но вече започваше да му писва.

Тя светна.

— Наистина ли?

— Наистина.

Последва неловко мълчание, Роуз се вгледа в лицето на Дрю и в същия миг усети как стомахът й се сви и пулсът й се ускори.

— Ще останеш ли в Лондон, в Англия де, още време? — Тя преглътна. — Поне за премиерата…

— Ще остана колкото е необходимо.

И той нарочно се вгледа в очите на Роуз по-дълго от обичайното.

Тя се изчерви и устните на Дрю се повдигнаха в краищата си в онази ослепителна усмивка, която изглежда му носеше всички завоевания, които пожелаеше. Освен едно.

— Защо си толкова против тази идея? — попита благоразумно Джаки. — Нека я пробваме, Макс.

— Присъствието на четец — след като не мога да намеря по-подходяща дума — ще е тромаво и очевидно тъпо. — Той замълча за миг, сетне додаде: — Да продължавам ли?

— Мисля, че изобщо не чу нищо от онова, което казах за този подход.

— Шоуто би трябвало да издържи и само, не би трябвало да има нужда от някой надут пуяк, който да седи в единия край на сцената и да обяснява на публиката какво всъщност ще се случи в следващия момент!

— Аз нямах това предвид, поне не го виждам така — рече тя толкова тихо, че Макс замълча и се вгледа изпитателно в лицето й.

— Ако вие двамата нямате нищо против, имам да свърша още нещо… — рече Алдо и избута стола си назад.

— Добре, Алдо — отвърна Джаки, — ще ти се обадя по-късно.

— Хубаво — промърмори той, — защото трябва да обсъдим онези промени в текстовете от първо действие, за които Макс спомена тази сутрин.

Тя кимна бързо, той й се усмихна, преди да тръгне към вратата. След като я затвори тихо зад себе си, Джаки отново се обърна към Макс.

— Искам само да си помислиш по въпроса.

— Няма нужда да мисля, Джаки.

— Не става дума за измишльотина. Жената, която имам предвид, ще бъде пълен контраст на Монро, нейна пародия, ако щеш…

— Жена ли? — попита безизразно той.

— Да, жена, какво лошо има в това?

— Нищо — отвърна бързо той. — Просто идеята не ми харесва. Точка.

— Не мислиш ли, че е имало — и че и сега има — хиляди жени, които биха дали едната си ръка, за да бъдат като Мерилин Монро — богинята на любовта, най-големият секссимвол на нашето време и очевидно — мечтата на всеки мъж?

— И тази разказвачка какво общо има с това?

— Искам някой там на сцената да обсъжда с публиката, всъщност да й съобщи, че Монро е пропиляла всичките дадени й от Бога възможности, че на момичето, което най-сетне е успяло да постигне всичко, което някога е пожелавало, му е липсвало едно основно умение: а то е просто да оцелее след славата и обожанието, които е жадувало.

— Всички го знаят.

— Наистина ли? — Тя поклати глава. — Не мисля, че е така, Макс; смятам, че посланието трябва да бъде ясно, защото вярвам, че онова, което Монро е направила с живота си, е било неизбежно, особено що се отнася до другия пол.

— Ние ще правим мюзикъл, а не документален филм, в случай че си забравила; а сега не са най-добрите времена на мюзикъла.

— Просто ме изслушай още малко — продължи Джаки. — Представи си жена с неособено добър външен вид, без никакъв сексапил, но със силно, харизматично присъствие — приличаща например на Бет Мидлър — която ни разкрива двусмислените епизоди от живота на Монро. Може би ще подхвърля реплики от сорта Не мисля, че това бе много умно от нейна страна или Какво от това, че онзи ще става президент, тя трябва да е луда, за да си падне по него…

Макс затвори очи.

— По този начин можеш да подлудиш публиката с прекъсвания от страна на тази твоя харизматична личност.

— Ако се вмъкнат точно където трябва, това няма да са прекъсвания, а освен това не смятам да са много — рече тя. — А по такъв начин шоуто може да получи допълнителна окраска.

— Аз все още не харесвам идеята.

Тя се взря в него.

— Е, добре, бих искала да опитаме.

— Прерогативите са твои.

— Ако не стане, просто ще изоставим идеята — рече тя, — в крайна сметка тези вмятания няма да повлияят кой знае колко на сцените — алтер-егото на Монро, да го наречем така, ще бъде допълнителен щрих. А репетициите могат да си вървят както са планирани.

— Очевидно си си наумила някого за това алтер-его.

— Може би си спомняш онази висока брюнетка, която се яви на прослушване за ролята на майката на Монро?

— Не, не си я спомням.

— Името й е Пат Гудол. Работих с нея в Единбург в моята постановка на Брулени хълмове. Знам, че ще се справи.

— Щом казваш.

— Макс…

— Добре, Джаки, добре, да бъде на твоето — сопна й се той. — А сега можем ли да се заемем с нещо друго?

— Казах ти, че ако не стане, ще изоставим идеята.

— Аз пък казах добре.

Джаки го погледна, искаше й се да му отвърне остро.

— Какво още искаше да обсъдим?

— Съвещанието за сценографията, можеш ли да бъдеш тук утре заран в девет и половина?

— Удобно ми е.

— Вече закъснявам, щяхме с Ивон набързо да хвърлим по едно око върху костюмите. — Той се изправи. — Тя, разбира се, ще трябва да присъства на съвещанието с Брайън и нас, за да не би цветовете и прочее и прочее да контрастират прекалено силно или пък да не се изгубят на фона на декора.

— Обсъдих някои идеи с нея, опитваме се да се придържаме максимално близко до оригиналните костюми на Монро; не бих искала това да се променя много, ако изобщо е възможно.

— Ще го обсъдим на утрешното събиране — рече нетърпеливо той. — А сега, както казах, вече закъснявам, бих искал да я подбера да пием кафе, защото гърлото ми е пресъхнало като щавена кожа.

— Добре. — Тя отвърна по-спокойно, отколкото всъщност се чувстваше. — Ако ти потрябвам след срещата ти с Ивон, ще си бъда в кабинета или в хотела.

— Хубаво — рече хладно той и понечи да си тръгне.

— Между другото — добави бързешком тя, — вече имам двайсет екземпляра от биографията на Мерилин от Джордън, както се разбрахме, ще ги разпределя сред състава, за да я прочетат, преди да започнем репетициите.

— Много ще се зарадват на домашното — отбеляза саркастично той, докато отваряше вратата.

— Това е необходимо четиво — и двамата сме го отбелязвали по различни поводи.

— Просто се пошегувах.

— Фактът, че още не си си изгубил чувството за хумор, е окуражителен…

Макс се усмихна.

— Човек не може без него в този бизнес.

Той затвори вратата след себе си и Джаки се улови, че се бе вторачила там, където бе стоял допреди малко.

Върна се бавно при масата и прегледа сценария си, страниците бяха с опърпани краища, изпъстрени с подчертавания, с имена и бележки за евентуални промени. Това представление бе кулминационната точка на една мечта, която бе започнала да придобива очертания преди много време — толкова отдавна, че тя дори не помнеше началото.

Преди много години, когато завърши театралното училище, тя обикаля и обикаля лондонските театри, докато най-сетне не се установи на временна работа като асистентка — или момиче за всичко — на трима актьори на договор в театър Олдуич. Баща й отказа да й помогне, защото както бе казал, самостоятелната работа изгражда характера и бе посвоему прав, защото работата бе тежка, но въпреки това страшно й харесваше.

Любовта й към театъра не се бе променила оттогава, само амбицията й бе пораснала, както и обръгването срещу неприятностите и спрямо хора като Макс, които често ти вгорчават живота; беше изкарала обаче късмет, че бе намерила режисьор с такъв опит и талант за Мерилин, особено след като това щеше да е дебютът й в Уест енд. Когато за първи път се срещна с него, Макс работеше по друга постановка, също предназначена за Уест енд, но обречена още от самото начало: водещият актьор бе напуснал, един от дубльорите — също, разходите се увеличиха неимоверно и когато представлението падна, Макс бе съсипан. За разлика от другите двамина режисьори, към които се бе обърнала, Макс бе убеден от вярата й в Мерилин, освен това му предложи заплата, която той не можеше да си позволи да откаже.

Джаки затвори сценария и прокара леко пръсти по корицата, мислеше за Макс; разногласията си бяха част от театралния бизнес. Не бе възможно тя и Макс да минат без тях през следващите три решителни месеца, но и двамата бяха професионалисти и достатъчно разумни и зрели, за да оставят подобни неща да попречат на работните им отношения. Усети как стомахът й се сви от нерви, но сетне отхвърли всички тези мисли, събра книжата си, пъхна набързо сценария в куфарчето; беше забравила да даде на Макс бележките, в които подробно обясняваше какво има предвид с въвеждането на четец в спектакъла. Можеше да ги прочете тази вечер, а след това би могъл да стане и по-податлив към идеята й преди срещата им на другия ден сутринта.

Студиото бе почти напълно тихо, тя премина по коридора, водещ към гардеробната, вече минаваше шест и повечето хора от малкия екип, които бяха на целодневна работа, навярно вече си бяха отишли. Джаки отмахна кичур коса от челото си и се усмихна леко, като си помисли за преместването им в Аделфи в началото на февруари — тогава вече всичко щеше да бъде истинско и премиерата щеше да се мержелее в близката далечина, готова да ги приветства.

Вратата към гардеробната бе леко открехната. Тя я бутна, изненадана от светещата в празното помещение лампа. Част от Г-образната стая бе преградена от остарял ориенталски параван, който отчасти прикриваше мястото на Ивон — маса с шевна машина и тесен шезлонг. Джаки направи крачка натам и разбра, но прекалено късно, че Макс наистина се бе срещнал с дизайнерката на костюмите.

Ивон бе седнала странично спрямо него, черните й бутове се надигаха и потреперваха от жестоката сила на тласъците му. Гледката бе нелепа и при други обстоятелства би била дори комична; Ивон бе едра жена и масивните й бедра можеха да погълнат белите, почти безкосмени крака на Макс, които се подаваха изпод нейното тяло. Джаки отстъпи тихичко крачка назад, сетне още една и още една, а в това време Макс започна да пъшка, дишането му се ускори, гласът му взе да се издига и издига, изричаше в екстаза на оргазма си и сума мръсотии. Сетне дойде последният му гърлен вик и тя разбра, че бе свършил.

Джаки се измъкна заднешком през вратата и сетне затвори очи, отвратена от следващите думи на Макс:

— Слез, за бога! Ще ме смажеш…

[1] Веселият Роджър са наричали пиратското знаме, игра на думи. — Б.пр. ↑

[2] Моден морски курорт в Калифорния. — Б.пр. ↑

[3] Лос Анджелис. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Дрю издиша облак пушек през двете си ноздри, сетне направи с устни две идеални кръгчета. Излегна се на леглото и се взря в тавана; очакваше Джаки.

Можеше да свали онази сладурана Роуз още същия следобед — успя да я съблазни с досадна лекота — но нямаше настроение, а и освен това нямаше да е много умно от негова страна да поема такъв риск, поне още не. Обърна се по корем и угаси цигарата в пепелника. Мислите му се върнаха към Джаки, усмихна се изтънко, защото си спомни колко много обичаше тя шампанско, колко му бе лесно през лятото да я зарадва с една хубава, изстудена бутилка — само Круг, разбира се. Досущ като майка й. Почуди се дали тя знаеше, че си приличаха поне по това.

Дрю вдигна слушалката, за да позвъни на румсървиса, но пръстите му сами спряха над шайбата. Започна да набира.

— Добър ден — рече един прекалено типичен английски глас, — тук е домът на мисис Касини.

Разпозна гласа на вносния й иконом, който се движеше така, сякаш току-що се бе посрал.

— Тя там ли е?

— Кой се обажда, моля? — Тонът му се втвърди, сякаш се бе обидил.

— Дрю Карочи — рече той, — и й кажи, че е спешно.

— Не съм сигурен… сър… дали…

— Просто й съобщи, че е спешно — сопна му се Дрю, — както ти казах.

Онзи остави слушалката и Дрю чу шума от стъпките, от хора, които разговаряха и се смееха наблизо, чуваше се музика. Явно даваше някакъв прием.

— Какво искаш? — изсъска Анджела.

Не го засегна почти неприкритият й гняв, в този миг му бе достатъчно, че чуваше гласа й; чуваше се така добре, сякаш бе в съседната стая.

— Реших да се обадя само за едно здравей.

Чу как рязко пое дъх и се усмихна.

— А аз те попитах нещо: какво искаш?

— Мислех си за теб… това е… за последния път, когато направи онзи стриптийз за мен…

О, и за после, и за после.

— Хайде, хайде, Дрю…

— Разбрах, че даваш някакъв прием.

— Обяд.

Беше един от свръхважните й обеди в полза на фондацията, която бе основала — Мемориалният тръст на Лойд Шрайвър в помощ на изкуствата; бе уговорила да присъства самият Баришников, но не очакваше Дрю да разбере какво щеше да означава това за репутацията й сред останалите знаменитости в благотворителното общество.

— Все едно.

— Какво искаш, Дрю? — Тя въздъхна и прокара лениво ръка по бодито от Бил Блас, а сетне и по плоския си корем, който й струваше толкова усилия. — Пари ли?

— Не, не ми трябват проклетите ти пари… — рече той, — … знаеш какво желая или си забравила всичките ни еротични изпълнения в Кейп Код и всички онези пламенни словца, които изрече, докато се въргаляхме в леглото?

Анджела се изненада, сви юмруци, защото грубостта му, освен че я изненада, я и разтревожи. Не искаше да го слуша повече; всичко бе свършило между двама им, а и залогът бе прекалено голям, за да си позволи да започне отново подобна връзка.

— Трябва да вървя, хората ме чакат, това е много важно за мен, прекъсна ме по средата на един разговор…

— Не давам и пет пари.

— Дрю, не говори така.

— Говори ми, кажи ми нещо хубаво — рече той, — нещо хубаво и секси…

— Казах недей, Дрю.

— Искам да те видя… — гласът му излезе като че го душаха, прекалено плътен. — Искам да се повтори онзи следобед в апартамента ти.

Анджела се напрегна, но споменът се върна и тя сякаш видя отново много ясно онази опасно красива уста, която приближаваше устните й. Усети тръпката на желанието да свива стомаха й, да се спуска между краката й, почуди се с голяма доза удивление как ли успяваше да има такава власт над нея.

— Нали приключихме, Дрю?

— Ти приключи — възрази той.

— Налагаше се.

— Глупости.

Тя се прокашля.

— Сега не мога да говоря.

— Кучка.

— Трябва да вървя, Дрю.

— Не.

— Да. — Тя потърка челото си, бе лъснало от пот. — Ще ти пратя чек.

— Дръж си шибаните пари.

— Довиждане, Дрю.

Докато оставяше слушалката, ръката на Анджела трепереше, сърцето й бе като стегнат възел в гърдите. Въпреки всичко щеше да му прати чека, защото знаеше, че няма пари. Затвори за миг очи и пое дълбоко дъх, защото дори не знаеше къде бе той, но нали имаше пощенска кутия някъде?

Оправи отново тоалета си, погледът й се плъзна към спокойствието на обедното парти, към морето от лица, които бъбреха, смееха се и посръбваха шампанско. Сърцето й биеше лудо, в устата й имаше горчив привкус.

Дрю тресна разстроен слушалката.

— Кучка, кучка, кучка…

В този момент той искаше отмъщение, сладко и хубаво отмъщение, нещо, което да принуди Анджела да пожелае никога да не го бе зарязвала — сякаш бе нещо, което вонеше лошо. Отпусна се отново на леглото и стисна силно очи, защото в мислите си отново се озова в апартамента й и тя стоеше в цялата си порочност на масичката и събличаше дрехите си.

— Тя ме използва… — промърмори той, — като някаква играчка, като поредния тъпкач…

Дрю не разбираше защо не може да отхвърли мисълта за Анджела с онзи хладнокръвен подход, който бе използвал при безброй други жени, които бе имал. Винаги той бе силната страна — жените непрекъснато му звъняха, молеха го да ги приеме в леглото си — той единствен решаваше. Но очевидно не познаваше себе си, не и достатъчно дълбоко, защото никога досега в живота си не бе обичал никого.

Вдигна ръка и я спусна връз очите си, заслонявайки светлината. Тя, разбира се, щеше да съжалява за онова, което бе направила и казала; щеше да я накара да съжалява. Сети се за Роуз Лайл, за пламенната й усмивка, за изражението й на пале, което го караше да поиска да я нарани — нея и Джаки. Джаки бе по-предпазлива и му бе дала ясно да го разбере, но и нея щеше да тури на място. А сетне Анджела ще се върне при него, защото щеше да се види принудена да го направи. В крайна сметка тя бе безкрайно ревнива и определено не искаше да се мярка и на пушечен изстрел разстояние от Джаки. Ъгълчетата на устните му леко помръднаха нагоре. Тя щеше да го моли, както преди, а той щеше да й даде да се разбере за всичките страдания, които му бе причинила, но дори и тогава — това усети с най-съкровената част на сърцето си — той нямаше да й прости напълно.

Мислите му се върнаха към Джаки и към настоящето, вдигна телефона отново и поръча бутилка от любимото й шампанско в кофичка с лед.

— Прибавете го към сметката — рече строго той, — да, точно така, към сметката на Жаклин Джоунс, аз съм годеникът й.

Почти.

Дрю се обади и на един намиращ се наблизо цветарски магазин, поръча две дузини червени рози. След това остави слушалката и прокара лениво ръка по пластмасата с цвят на слонова кост. Пръстите му се спряха върху нощното шкафче и той забарабани в такт с музиката, която зазвуча в главата му. Погледна часовника на стената: Джаки закъсняваше.

Бе късно и доста мрачно, когато тя затвори вратата на студиото зад гърба си. Джаки ускори крачка, вдигна яка, за да се предпази от дъжда и огледа улицата за свободно такси. Зави по Чаринг Крос роуд и веднага видя едно, което идваше към нея откъм булевард Шафтсбъри. Машинално вдигна ръка да повика таксито и въздъхна с облекчение, като видя, че то направи обратен завой и бързо спря до нея.

— Джаки?

Тя подскочи, сепната от гласа зад гърба си.

— Джейми — рече, — какво, за бога, правиш тук?

— Мислех си, че няма да е лошо да дойда и да огледам обстановката, преди да започна официално от понеделник, но изглежда съм се объркал и съм стигнал до студиото малко след като си излязла.

Не бе съвсем вярно; той нарочно се бе мотал по улиците около стария театър, по западналите вътрешни улички, взираше се очарован в светлините, в хората и витрините. Съвсем случайно се бе озовал в покрайнините на Сохо и бе видял ослепителните постери пред баровете, обещаващи удоволствия с момичета (надхвърлящи и най-смелите му мечти), стига да направи крачка, да влезе и да се остави на изкушението.

Картонена фигура на съвсем оскъдно облечена жена му се усмихваше от една витрина и в един миг погледът му се плъзна по големия й бюст, по приканващите червени устни и закръглените бедра, подчертани от съвсем тъничката превръзка вместо бикини.

Един старец го изгледа с дяволит поглед от будката за билети, сякаш бе прочел мислите му и бе открил девствеността му: може би му личеше, избиваше на лицето му като потта.

Девствеността, целомъдрието, чистотата — това бяха качества, които се предполагаше, че трябва да възпитава у себе си в монашеските покои на семинарията. Поне така бе на теория. А сега, накъдето и да обърнеше глава, целият свят сякаш се мъчеше да го прелъсти; оставаше му единствено да се пита кога ли ще дойде и неговият ред. Винаги бе знаел онова, което баща му не искаше да приеме: че от сина му щеше да излезе лош свещеник.

Джейми продължи да върви, думите и свещените клетви, които някога бе използвал, се въртяха безполезни в главата му. Когато погледна часовника си, разбра, че бе изгубил цял час и тогава ускори крачка, за да стигне до студиото. С трийсетминутно закъснение най-сетне зави по неговата улица, боеше се, че сградата ще е потънала в мрак, затворена, но се оказа, че бе още осветена.

— … И тогава те видях да крачиш по улицата.

Тя отвори вратата на таксито.

— Трябвало е първо да телефонираш — рече тя. — Щеше да си спестиш идването. — Джаки посочи към колата. — Най-добре се качвай, инак и двамата ще се измокрим до кости, ако продължим да стоим тук.

— Значи не съм улучил най-подходящия момент… — рече той, седна до нея и вдиша аромата на мокро, примесен с парфюма й; изчерви се, тъй като споменът за картонената жена изплува в съзнанието му.

— В много отношения това не бе най-добрият ден. — Спомни си неприятната гледка на Макс с Ивон и затвори очи. — Предполагам, че съм просто уморена.

— Можеш да ме оставиш някъде, ако искаш, ако те притеснявам — предложи той, — наистина. — Искаше му се даже тя да се съгласи.

— Не — усмихна се с мъка тя, — не бъди глупав. Ще отидем в хотела, там ще пийнем по нещо и ще можем да поговорим.

— Не и ако си изморена.

— Ако бях толкова изморена, нямаше да ти предложа, повярвай ми.

Тя се облегна и той стрелна с поглед профила й, полускрит в сянката. Светлините на града пробягваха по лицето й, ярките цветове го обагряха в различни нюанси, а той изведнъж се запита какво търсеше тук, с нея, в Лондон, на всичкото отгоре бе приел работа в театрална продукция — при това мюзикъл — работа, за която не знаеше нищичко. В един миг си се представи като една от онези мънички прашинки, които се въртят безсмислено във въздуха в плен на слънчевите лъчи; беше ги наблюдавал често у дома. Джейми погледна през прозорчето тълпите, които се носеха по претъпканото кръстовище на площад Пикадили.

Джаки бе доволна от мълчанието, така можеше да размишлява спокойно. Мислеше си за Макс и Ивон, разочарована от видяното, а може би — изгубила поредната илюзия? Знаеше за репутацията на Макс, тъй че видяното не бе чак такава изненада, но въпреки това от него й остана неприятен вкус в устата. Но не можеше да направи нищо, не биваше да позволи случката да попречи на работните им взаимоотношения.

В крайна сметка не й влизаше в работата, Ивон бе достатъчно възрастна, за да се погрижи за себе си.

С известно усилие насочи мислите си към Дрю, но не бе особено спокойна, защото той се бе ядосал, когато го остави тази сутрин в студиото, нищо, че твърдеше обратното. А сега минаваше седем и той сигурно я чакаше, а тя почти бе забравила — преди месец, дори и преди седмица не би повярвала, че това бе възможно. Отляво изплуваха очертанията на Риц, след което таксито премина бързо покрай Грийн парк и навлезе в Найтсбридж. Понякога тя се питаше дали изобщо познава себе си.

Мерилин бе започнала да й отнема всяка минутка от времето, а имаше още толкова много неща за обсъждане, толкова детайли за обмисляне и изпробване… в този момент всичко бе един хаос. Джаки тихичко изруга — сети се, че бе забравила да позвъни на Алдо, а той вече ще е излязъл, възнамеряваше да ходи на предпремиерно представление в Барбикън. По дяволите! Дрю не можеше да очаква от нея да зареже всичко, само защото бе решил да се върне в живота й — той най-добре от всички знаеше какво означава постановката за нея. Тя се размърда неловко, колата вече спираше пред хотела.

Дрю бе прекосил половината свят, за да е с нея и тя, разбира се, оценяваше това. Все още бе влюбена в него. Нали това бе причината стомахът й да се свие на топка само като погледна прозореца на хотелската стая, където я чакаше?

След като слезе от колата, тя се обърна към Джейми:

— Един приятел ме очаква в стаята ми… — Изчерви се, въпреки че никак не й се искаше да е така.

— Ако е неудобно…

— Не е неудобно, казах ти — усмихна се тя и бръкна в чантичката си да плати на таксито.

— Не, остави аз да платя, настоявам, това е най-малкото, което бих могъл да направя.

Той я избута внимателно встрани, сякаш бе лека като перце.

— Не, няма нужда, Джейми, наистина…

Но той вече бе пуснал парите в отворената ръка на шофьора преди тя да успее да направи нещо и кой знае защо този малък жест я трогна.

Джейми я последва покрай униформения портиер на входа — Хари, който се усмихна, пожела й добър вечер, сякаш бе стара негова приятелка, сетне — във фоайето с ослепителните му позлатени кристални полилеи. Тя го поведе по импозантното мраморно стълбище към елегантния полумрак на хотелския бар. Джаки свали палтото си и без да ще погледът му бе привлечен от очертанията на тялото й, едва загатнати от черния кашмирен пуловер и великолепно скроените й джинси.

— Трябва да звънна, няма да се бавя.

Той я видя как отминава, леко полюшвайки бедра, и пое дълбоко дъх.

— Не можех да направя нищо, Дрю.

— Кажи на който и да е той да иде да… Уредил съм да вечеряме тихичко в…

— Не мога.

— Джаки, хайде, хайде…

— Ще отнеме най-много половин час — рече тя. — Ела при нас.

Дрю стискаше слушалката толкова силно, че кокалчетата му побеляха. Огледа хотелската стая с нарастваща ярост, след като погледът му спря върху вазите с рози и кофичката с шампанско.

— Ще те чакам тук.

— Аз без друго трябва да се кача да взема една книга, която може да му бъде от полза…

— Кой е той, все пак? — настоя Дрю. — И защо е толкова важен за теб?

— Защото започва работа в студиото в понеделник, защото се появи на вратата ми в проливния дъжд, защото е кръщелник на мащеха ми…

Чак сега разбра.

Тя пое дълбоко дъх.

— Ясно ли е?

— Извинявай, скъпа, извинявай — рече той бързо.

— Просто нямах търпение да те видя… сама.

— Останалата част от вечерта е наша, Дрю.

— Знам, знам.

— Ще се видим след пет минути.

И преди той да успее да отговори се чу изщракване — тя бе оставила слушалката.

Той изруга и сетне се сети, че днес за втори път жена му бе затворила телефона. Определено не бе най-добрият му ден. А може би не бе и най-добрата му година.

Вратите на асансьора се отвориха безшумно и Джейми се озова в богато мебелирано фоайе — килими в синьо и слонова кост, старинни вещи; досущ като в резиденция на височайша особа. Обстановката му напомни за фотография на баща му от 1920 година, която бе виждал — заснета в старото семейно имение в Глостър: дребно, с допрени коленца момченце в моряшко костюмче се бе изправило до масивно викторианско бюро. Това бе единственият път, когато бе виждал баща си дребен и сякаш изгубен.

— Харесва ли ти да живееш тук?

— От доста време насам отсядам в Хайд парк. Баща ми винаги ме е водил тук на обяд, когато може, може би от десет години насам. Някои хора от персонала са ми вече почти като приятели. — Тя се усмихна. — Обикновено не ми е приятно да отсядам в хотели задълго, но тук е някак си по-различно, спокойно е, въпреки външното великолепие, а освен това е удобно — държа голям апартамент, имам достатъчно място, но за съжаление ще трябва да изоставя този разкош, поради непредвидени финансови пречки. — Тя се сети за майка си. — Вече съм в преговори за наемането на къща. — Отново се усмихна. — Такъв е животът.

Той я последва по коридора, който водеше от фоайето.

— Къде е къщата?

— Исках да е в Хампстед, близо до Клеър и баща ми, но от практична гледна точка не е удобно, затова се спрях на един малък апартамент на улица Халф муун, близо до Грийн парк. — С приближаването им до апартамента й тя се обърна и го погледна. — А ти какво смяташ да правиш, след като решиш, че вече не ти се живее под зоркото око на Клеър?

— Не знам — сви рамене той, макар и сам да си бе задавал този въпрос. — Изглежда ми е писано цял живот да живея под нечие зорко око.

— Та ти си само на двайсет и четири години, Джейми — рече благо тя. — Целият живот е пред теб.

— Същото важи и за теб.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами че не си много по-възрастна от мен.

— Шест години.

— Каза го така, сякаш са шейсет.

Тя го погледна въпросително, докато отваряше вратата, но в следващия момент Дрю вече стоеше пред тях с бутилка шампанско в ръка.

— Мислех си да я отворя сега, видя ми се тъпо да си седи в кофичката с лед.

Той отмести поглед от леко изненаданото лице на Джаки към момчето, което стоеше близо зад нея, макар момче да не бе най-точната дума за него. Бая едричко бе това момче, поне с една глава по-високо от Дрю — с як врат и могъщи рамене. Добре изглеждащ глупчо. Дрю бе връхлетян от ирационална ревност, защото Анджела беше именно с такова момче, когато се запозна с нея — сваляше грамаден плажен гларус.

— А това е…? — продължи той, усмихвайки се с усилие.

— Джейми… Търли — отвърна бързо Джаки. — Дрю Карочи… Джейми започва като стажант асистент-продуцент при мен в понеделник.

— Приятно ми е — рече Дрю и отиде при чашите, които чакаха да бъдат напълнени. — Значи си начинаещ в занаята, така ли?

— Да. — Джейми гледаше червените рози, пръснати из стаята. Дали този мъж й бе гадже? Любовник?

— Шампанско, Джейми? — Дрю сръчно наля, докато те събличаха палтата си.

— Благодаря.

— А преди това какво си правил?

— Учих малко, сетне се отказах.

— Какво учи? — попита Дрю и веднага си припомни зализаните, привилегировани хлапета от подготвителните класове в гимназията, в която учеше.

— За свещеник.

— Моля?

Дрю се вторачи в него.

— За свещеник. — Джейми видя как Дрю зяпна.

— Ами, да ме убие Господ… — преглътна Дрю, — но не си такъв, нали?

Джейми поклати глава.

— Не.

— Джейми започва съвсем отначало, Дрю — намеси се Джаки. — Живял е съвсем доскоро в Кения; за пръв път е в Лондон. — Тя му хвърли един поглед. — А сега можем ли да получим по чаша шампанско? Умирам си за едно питие.

Дрю кимна и подаде чашите. Тя искаше той да млъкне и разбира се щеше да го стори, но му се искаше да се изсмее на глас. Не знаеше почти нищо за шоубизнеса преди да се запознае с Джаки, бе контактувал само с неколцина безделници, които бяха участвали в по-долнопробната част от занаята, като например укротители на змии или пък момичета, участвали еднократно в някоя постановка, а после — превърнали се в проститутки на повикване; въпреки това мнението му не се бе променило много; всички бяха смахнати, алкохолици, педерасти или самозаблуждаващи се умници. Предположи, че Джейми Търли ще се впише в категорията на смахнатите, а може би в добавка бе и педераст. Свещениците бяха такива, нали така?

Майка му бе католичка, но свещеникът, който би трябвало да се грижи за добрия стар Креншоу, живееше на десетки мили разстояние, в чиста, малка къщица, обшита със застъпващи се дъски до бялата църквица с камбанария; появяваше се със сърдитото си лице веднъж месечно, когато Креншоу се стичаше на литургия в преоборудвания фургон, разположен между две мършави дървета. Кръглото червено лице на отец Конър светваше чак когато хубавките момченца излизаха на сцената; всъщност тогава той почти приличаше на човек.

— В театъра ли работиш? — попита Джейми.

— Всъщност не, но може да се каже, че проявявам интерес.

— Отдавна ли си в Лондон?

— От няколко дни. — Дрю се усмихна и се спогледа с Джаки. — Може да се каже, че дойдох да окажа на Джаки морална подкрепа.

Джейми отново отпи от шампанското си.

— А ти си живял в Кения, така ли?

— През целия си живот.

— Е, големият град е доста по-различен.

— Обичам промените.

— Това е добре — рече спокойно Дрю. — Бих могъл да те поразведа, да посетим някои горещи точки…

— Би ми допаднало.

— Не съм сигурна, че ще е така — рече Джаки.

— Защо не? Хлапето е надхвърлило двайсет и една.

— Лондон не е Кения, Дрю, а Джейми е свикнал на по-усамотен живот.

Тя се усмихна на Джейми малко обезпокоена; не искаше думите й да прозвучат като на някоя бавачка, но един Бог знае къде щеше да свърши той с Дрю като екскурзовод.

— Не бе чак толкова усамотен — рече Джейми. — Предполагам, че Найроби не е по-различен от който и да е голям град в света. И си има и тъмни страни.

Той самият бе открил това, след като напусна семинарията; тогава нарочно надникна зад лъскавите и блестящи фасади на града, разхождаше се из забранените доскоро за него задни улички сред просяци, сутеньори и проститутки. Някои от момичетата, които го спираха, бяха най-красивите, които бе виждал дотогава, но в крайна сметка нервите му издържаха.

— Видя ли, Джаки — засмя се Дрю. — Прекалено си грижовна.

— Може би. — Джаки сви рамене; и без това си имаше достатъчно работа, че да бъде и гувернантка на Джейми.

— Наистина не бива да се безпокоиш — додаде той.

Дрю отпи от шампанското си и се загледа с мълчалива веселост в момчето, веселото му настроение обаче бързо се стопи, след като видя силата на бързия поглед, който Джейми хвърли на Джаки. Значи, в крайна сметка не бе обратен. Остави чашата си, изведнъж му се прииска момчето да си тръгва.

— Нали каза, че трябвало да му дадеш някаква книга?

— На бюрото е — рече тя. — Едва не забравих. — Обърна се към Джейми. — Всъщност това е колкото да се запознаеш с най-основните неща. Бих ти препоръчала да обърнеш повече внимание на втората част, тъй като там е описана историята на американско-британския мюзикъл от последните четирийсет години…

Тя прекоси стаята и зарови из купчината книги и бумаги върху бюрото си.

Дрю отново насочи вниманието си към Джейми, погледът му бе вече внимателен, дори язвителен, като видя как момчето проследи с очи Джаки.

— Особено интересни са седемдесетте и осемдесетте години — продължи Джаки, — … когато британският мюзикъл се отърсва от донякъде провинциалния си имидж и излиза на международните сцени.

— Струва ми се, че ще ми е трудно да навляза.

— Не, няма — прекъсна го благо тя, — книгата може дори да ти се стори интересна, а ако това стане, останалото е лесно. — Тя взе още една книга, която бе до телефона. — Вземи и тази, биография на Мерилин Монро, няма да е зле да понаучиш нещо по темата. О, да… ще е полезно също така да имаш екземпляр от сценария, както и от детайлния режисьорски сценарий, разбит сцена по сцена.

— Хей, Джаки, намали малко темпото — Дрю небрежно обгърна раменете й с ръка. — Не мислиш ли, че даваш на момчето прекалено много работа? Ще му се пръсне главата от толкова четене. — Той разроши косата, целуна я на шега по носа и погледна Джейми. — Тя е винаги такава, когато думата мюзикъл само се появи в разговора.

Беше отегчен, гладен, искаше още нещо за пийване, но преди всичко му се щеше момчето да си тръгне.

— Смятам, че Дрю е прав… — рече Джейми, насили се да се усмихне и с непохватен жест погледна часовника си. — А и стана вече прекалено късно; обещах на Клеър да се върна за вечеря — излъга той.

— Телефонирай й, сигурна съм, че ще се отнесе с разбиране.

— Не — отвърна той прекалено бързо. — Най-добре е да си вървя.

Тя го погледна, малко изненадана от резкия му отговор.

— Добре. — Тя го отегчи още преди да е започнал работа по продукцията, може би Дрю бе прав, може би тя наистина прекаляваше, когато станеше дума за нейната тема. — Е, ако имаш въпроси, можеш да ми се обадиш и преди понеделник.

— Добре.

Той тръгна към вратата.

— Не си забравяй палтото…

— Разбира се.

— И книгите, момче — напомни Дрю и вдигна очи към тавана.

— Чакай, ще ти ги сложа в тази торбичка — предложи Джаки.

— Благодаря за всичко. — Той несръчно вдигна ръка за довиждане. — Ще се видим в понеделник.

Отвори вратата и плавно я затвори зад себе си.

Джейми пое по дебелия синьо-бял килим към асансьора, притеснението му се превърна в неочакван гняв. Свиваше и разпускаше юмруци, тъй като лицето на Дрю изплува отново пред очите му. Дрю не го хареса. Може би и двамата не се харесаха един друг, а той не обичаше покровителствено отношение, нито пък начина, по който го наричаше момче. Но най-много не му хареса това как прегърна Джаки през раменете, сякаш бе негова собственост.

Ричард се спря пред италианския магазин за деликатеси и си помисли за Луси — макар и скромно, но щяха да празнуват. Погледът му се спря върху голямата бутилка Дом Периньон, по финото й тъмно гърло имаше дори прах. Мислите му прескочиха към банковата му сметка, в която бе останало съвсем малко, но днес се бе сдобил с работа, с актьорска работа, в понеделник щеше дори да подпише договор… струваше си да го отпразнуват, нали? В крайна сметка скоро ще получи първата си свястна заплата от месеци наред. А и Луси се нуждаеше от повдигане на духа.

Беше приел предложението й да опита да получи ролята на капелана в болничния сериал, въпреки че щеше да му се наложи да играе заедно с Роджър, от когото се отвращаваше, но след като помисли, реши, че няма друг избор. Ако откажеше ролята, за да не работи с бившето й гадже, Луси щеше да го помисли за непрофесионалист, че постъпва детински. А освен това той просто не можеше да си позволи да откаже.

Ричард сви рамене; вярно, че бе малка роля, само в шест епизода от излъчваната следобед сапунена опера, но все пак бе нещо. Сейнт Уинифред бе станала почти нарицателно, макар и още да не бе стигнала главозамайващата популярност на Улица Коронационна или Нотс лендинг — топ сапунката в Щатите, след като Далас и Династията вече бяха отшумели. В Сейнт Уинифред имаше някакво интимничене със зрителя, досущ като в Съседи — австралийската сапунена серия, от която на човек му се повдига. Много успокоително.

А му бе приятно мирисът на грима отново да атакува ноздрите му. След като гримьорката приключи с изсивяването на косата му и добави още няколко бръчки, го инструктираха да използва шотландски акцент; стори му се, че не успя да се представи много добре, а Роджър му намигна от дъното на студиото. Господи, колко противно му бе това намигане!

Чак по-късно, след като мина прослушването, Роджър му рече:

— Казах им някоя и друга добра дума за теб, Дик, няма проблеми…

Ричард затвори очи и вътрешно се сви; мразеше да го наричат Дик, а още повече пък — да го прави Роджър.

Пое дълбоко дъх и бутна вратата на магазина. Дрънна звънче, а обонянието му бе нападнато от десетки различни аромати: на чесън, на салами и сирене чедър; устата му се изпълни със слюнка, а стомахът му се разбунтува. Когато излизаше от магазина и камбанката отново иззвъня, той вече бе натоварен с голяма книжна кесия със студено пушено пиле, едри зелени маслини, две френски франзели и бутилка евтино пенливо вино. Единствено мисълта за Роджър го отказа от шампанското или дори от примамливото бордо, реколта 1982 година.

Никога не бе виждал човек с по-добре изваяна челюст от Роджър. Направо идеална. Бе по-висок от Ричард, рус и загорял. Запалената гримьорка му бе доверила, че правела много малко, за да подобри изумителното му лице — само малко пудра, за да не лъщи на осветлението. Каза му го, докато поставяше върху неговото доста обикновено лице цяла серия от неприятни бръчки и цепнатини. Когато най-накрая се погледна в огледалото в гримьорната, му се стори, че е своего рода кръстоска между Елия Казан и папата.

Ричард въздъхна и стисна по-здраво торбата. Може би следващия път щеше да се разпусне повече — когато получеше истинска роля, без да е необходимо да благодари на добрия стар Роджър за това. Както и да е, не можеше да си позволи шампанското или бордото, просто и ясно. Поне така си каза.

Помисли си отново за Луси. Тя изглежда вече бе преодоляла разочарованието, че не получи главната роля в Мерилин и дори очакваше с нетърпение рекламните снимки с момичето, което бе спечелило; снощи обаче, когато я прегърна и пусна ръката си по бедрото й — като прелюдия към любенето — тя се направи на заспала. Дишането й по време на сън бе характерно — дълбоко, ритмично и бавно. Знаеше го, както знаеше и за бенката на врата й и за белега зад лявото й коляно.

Ричард си припомни само един случай, когато го бе отхвърлила, но се сещаше за причината. Отхвърлила бе силна дума, но не можеше да оцени извръщането й от него по друг начин, не и след като нямаше обяснение за това. Сутринта тя се бе измъкнала от леглото преди той да се събуди; когато отвори очи, вече бе заминала и той дълго лежа по гръб, взрян нещастно в тавана: чудеше се какво се бе случило, какво бе направил, какво си мислеше тя. Предложението да я посрещне пред студиото тази вечер бе негово и тя с готовност се съгласи.

Видя я още като зави зад ъгъла; вече стоеше пред вратите на студиото и пристъпваше от крак на крак, сякаш й бе студено.

— Извинявай, че закъснях.

— Няма нищо.

Тя се усмихна, мушна ръката си в неговата и той се почувства по-добре.

— Искаш ли да пийнем по нещо, преди да се приберем у дома? — попита той и потупа книжната торба. — Купил съм вечеря.

— Чудесно.

— Виждаш ми се малко умърлушена — погледна я той. — Лош ден?

— Не, нормално.

— Как минаха рекламните снимки.

— Добре — отвърна тя. — Мейл ще ни отпусне почти половин страница.

Изпитваше малко утешение, че излизаше по-добре на снимките от Роуз, но това бе всичко. Въпреки че на Роуз й липсваше онзи чар, който Луси бе очаквала, още щом момичето отвореше уста да запее, цялостното й излъчване се променяше коренно и на човек му бе трудно да извърне поглед от нея и да не бъде изцяло покорен от качествата на забележителния й глас.

— Как е Мерилин?

— Искаш да кажеш Роуз Лайл — отвърна тя, — и отговорът е: много е добра. Няма съмнение, че изборът на Жаклин Джоунс и Макс Локхарт е абсолютно правилен.

Луси си бе дала дума, че няма да се държи гадно и да ревнува, но й бе трудно, усещаше горчивината у себе си като свита на кълбо змия, готова да нападне.

— Времето ще покаже — рече Ричард и стисна ръката й.

Прекосиха една оживена улица съвсем близо до Ковънт гардън.

— Няма ли да ме попиташ как се справих аз?

Тя вдигна очи.

— О, господи, Ричард, извинявай.

— Е, сега пред теб е преподобният Ангъс Фрейзър.

— Наистина ли?

Но тя вече знаеше, защото Роджър й бе телефонирал и й бе казал новината; казал й бе също, че прослушването било бързо и проформа, защото бил пошушнал няколко думи на когото трябва и пробутал Дик.

На Ричард това никак нямаше да му се хареса. Тя преглътна бавно, защото Роджър я бе убедил да обядват заедно и на нея й бе невъзможно да му откаже след стореното от него. А това на Ричард още по-малко щеше да му се понрави.

— Да, наистина.

— Поздравления!

— Не се възторгвай чак толкова, ролята е само за шест епизода и ще изглеждам на около сто и три години.

— Наистина ли?

— Наистина.

Тя се засмя и кой знае защо той бе доволен, че щеше да изглежда на около сто и три.

Дрю затвори вратата.

— Вечерята бе чудесна, Дрю, благодаря ти.

— Удоволствието бе мое, Джаки.

— Следващия път можем да поканим и Джейми, той няма много познати в този град.

— Сигурен съм, че ще му хареса… — рече Дрю и прекоси стаята, за да си налее един скоч.

— Стори ми се, че долових някаква странна нотка в тона ти.

— Само не ми казвай, че не си забелязала.

— Какво?

— Че е луд по теб.

— Не мисля, Дрю.

— Хайде, хайде, Джаки.

— Може би ме възприема като по-голяма сестра.

Дрю се изсмя.

— О, не… изобщо не е така.

— Та той е още момче…

— Бая момченце! — Дрю вдигна вежди и отново се изсмя. — Както и да е, здравословната конкуренция няма да навреди никому.

— Добре, добре, шегувай си се, но дай да говорим за нещо друго. И без това си имам маса проблеми на главата.

— Както искаш — сви рамене той. — Едно питие?

— Моля те.

— Още не си ми благодарила — рече той и посочи цветята, които красяха стаята.

Тя се намръщи, а сетне устните й се разтеглиха в притеснителна усмивка.

— Извинявай…

— Няма нищо.

— Много са красиви, Дрю.

Тя се наведе към най-близката ваза с червени рози.

— Не миришат, миличка.

— Няма значение… — рече тихо тя и взе питието си, — пак са много красиви. — А виждам, че не си забравил и марката на любимото ми шампанско.

— Никога не бих го направил — ухили се той и се сети за Анджела. — Май имаше доста дълъг ден, а?

— Прекалено дълъг. — Тя му се усмихна уморено. — Съжалявам за сутринта и за фала тази вечер.

— Няма нищо — рече той, — вината не е твоя.

Той взе чашата от ръката й и обгърна с две ръце кръста й.

— А освен това имаме остатъка от вечерта и от нощта.

Устните й се извиха в суха усмивка.

— Утре заран ще трябва да работя, Дрю.

Ръцете му се плъзнаха под пуловера й. Нагоре.

— Знам, знам…

— А пък след малко ще трябва да се обадя по телефона.

Той не отговори, ръцете му намериха гърдите й и веднага бе възнаграден от полуотворените й устни, от отметнатата назад глава, която му даде възможност да покрие с целувки шията й.

— Онова едро русо момче е лудо по теб… — промърмори той и тя усети подигравателната му усмивка.

— Недей…

— Бас ловя, че сега си мисли за теб… за нас… — Дрю измъкна пуловера през главата й и плъзна ръце по гърба й. — Сигурно се опитва да си представи какво правя… само че не може…

— Престани.

Но той не искаше да престава, забавляваше се твърде добре. Нравеха му се протестите и дискомфорта й, харесваше еротичното видение, което се бе зародило в главата му — красивото момче с Джаки. И това видение го отнесе отново назад във времето… към Анджела, защото тъкмо нея желаеше. О, Иисусе Христе, желаеше я повече от всичко на света!

Целуна я силно, стиснал очи, притисна я и усети приятния натиск на тялото й.

— Онова едрото момче би искало да направи това, нали, скъпа, нали би искало?

Тя го бутна силно.

— Казах престани!

Очите й блестяха повече от обичайното, гледаше го ядосана и обидена, сякаш искаше да го попита защо говори тези неща.

Дрю усети как ерекцията му си отива и преглътна.

— Какво съм направил?

— Не знаеш ли?

— Ей, това бе само шега. Майтапех се.

Тя го изгледа продължително, без да каже нищо.

— Извинявай. — Той пристъпи към нея и я хвана нежно за голите рамене. — Извинявай.

— Не беше никак смешно.

— Казах, че съжалявам и наистина е така.

Той свали сакото си и я наметна с него.

Джаки се вгледа в лицето му: изглеждаше наранен, сякаш не той, а тя го бе обидила; почуди се уморено дали реакцията й не бе прекалено силна. Погледът й се спря върху розите и шампанското и се запита защо денят й се бе вгорчил толкоз лесно. Онази ярка картина на Макс и Ивон се появи отново в паметта й и тя се почувства омърсена и потисната.

Потискащото чувство от миналото, с майка й, се промъкна в съзнанието й и тя отново видя черно-бялата фотография на гниеща ябълка, която майка й забождаше върху вестникарската изрезка за баща й във всяка гримьорна, в която се настаняваха. Образът на гниещата ябълка се замержелея пред очите й прекалено грамаден и малко й се догади. Джаки се облегна на рамото на Дрю и затвори очи. Не искаше повече да мисли за това.

Пета глава

Масата бе подредена, свещите — запалени, бутилката Круг Гранд бе сложена в кофичка с лед. Анджела отстъпи крачка назад и огледа обстановката, сетне вдигна глава, за да види изображението си в инкрустираното огледало на отсрещната стена. Когато Дъги пристигна, той буквално падна в обятията й — обладан от страст. А тя наистина изглеждаше добре, толкова добре, че да му се прииска човек да я изяде.

Носеше последната си любима рокля: дълъг, полупрозрачен саронг от Дона Керън. Още щом забеляза синьо-черния, сякаш потрепкващ материал да плува срещу нея по подиума, тя бе решила, че трябва да го има на всяка цена. Под него, разбира се, не носеше нищо друго. Вдигна ръце към гърдите си, докосна ги леко, нежно, уверявайки се още веднъж в твърдостта им, козметичната операция преди два месеца с малко подплънки тук и там си бе казала своето. А ето го и Дъги, неин любовник от шест дълги години — отпуснат, шкембест, с разширените му вени, досущ като обозначения на пътна карта. Не бе никак приятна гледка, когато бе само по шорти. Анджела се намръщи; дори и като затвореше очи й бе трудно да си го представи като Том Круз или Патрик Суейзи, докато Дъги пуфтеше отгоре й, опитвайки се да мушне старата си мъничка работа в нея.

Усмихна се, но не и благо, когато пред нея изплува лицето на Дрю: да, тъкмо Дрю си бе представяла, тялото на Дрю, а не на някой друг.

Анджела посегна да запали цигара, макар сама да си ги бе забранила. Запозна се с него на прием у една нейна приятелка и отново се случи както с Дейвид: луда, ирационална страст; само че Дрю бе тъмнокос, докато Дейвид бе рус; а тя хареса мургавината му, тази красива комбинация между черна като на италианец коса и тъмната кожа — плът, която я подлудяваше. Само гдето Дрю не бе италианец и нямаше никаква връзка с богатото семейство Карочи, както твърдеше. Дрю на практика бе без пукнат грош. Разбра това твърде скоро, в крайна сметка тя проверяваше внимателно всичко и всеки, ала тогава това нямаше никакво значение, дори й се стори забавно, като си помисли за хитро измислената легенда, която сама бе създала за собствения си произход. Тогава си мислеше, че това щеше да е една краткотрайна връзка — още едно красиво момче, което да я забавлява за известно време, но Дрю се бе оказал по-_различен_.

За нея нямаше бъдеще с някой като Дрю, един господин никой, а да не забравяме, че бе и доста по-млад от нея. Цяла Вирджиния щеше да й се смее, да не говорим за клуба Никърбокър и комитета за бала В Париж през април. В края на краищата тя бе доайен на американското висше общество, любимката на клюкарските колонки във вестниците, името й буквално се набиваше в отчетите за благотворителните изяви — цели трийсет и седем на брой. Големите суми пари, които хвърляше в касите на благотворителните дружества през всичките тези години, не само не се облагаха с данъци, но нещо по-важно — те й купуваха социалния статус и място в изключителната верига от галаспектакли, премиери и изложби. Един брак с Дъги можеше само да подобри положението й, но с Дрю… не, бе невъзможно.

Анджела угаси цигарата си в най-близкия пепелник. Да, щеше да направи така, че Дъги да й даде всичко, след като почине Мириам, болнавата му жена, с която бяха заедно от трийсет години. Той се боеше да се разведе — боеше се от скандала, от съсипването на политическата си кариера, ако дори и само намек за връзката им стигнеше до пресата.

Наля си голямо мартини и си помисли за предложението за брак — защото преди време Дъги й бе предложил да се оженят — и тя щеше да направи така, че да получи тъкмо това.

Отпи глътка от леденостуденото мартини и с неохота насочи мислите си към дъщеря си; след като се омъжи за Дъги, Джаки можеше да си получи парите и да си продуцира толкова оживелия на сърцето й мюзикъл, защото тогава нямаше да има значение; дори и това, че бъдещият й съпруг бе демократ, почитател на семейство Кенеди, на онези кратки, но изпълнени със слава президентски дни на JFK. А сега не бе времето Джаки да изкарва отново на бял свят легендата и съмнителния живот и смърт на Мерилин Монро и да притеснява фамилията Кенеди. Не, не бе време. Освен това никой досега не бе успявал да създаде добър мюзикъл за живота на Монро. Значи като не й отпускаше парите, правеше добра услуга на Джаки.

Анджела пое дълбоко дъх; никога не й бе приятно да наранява Джаки, просто ставаше така от само себе си, дъщеря й изглежда имаше такъв ефект спрямо нея. Джаки винаги й се бе пречкала в краката и с годините това изобщо не се промени.

— Идвам ей сегичка, миличка…

Носовият тембър на Дъги се дочу от банята; той още се освежаваше и вечерята щеше да се съсипе, ако не покажеше скоро малкото си кръгло личице. И край на домашно приготвената храна.

Тя никога не бе претендирала, че е добра майка, просто защото бе прекалено голяма егоистка. Пълни глупости бяха приказките, че майчинството носело щастие и удовлетворение; тя не бе искала да става майка, никога не бе копняла за малкото вързопче от пелени. Раждането на Джаки не й донесе радост, а само неприятности и мъка още от самото начало. Дъщеря й приличаше прекалено много на Дейвид — висока, руса, красива по някакъв студен начин, нещо като Грейс Кели, когато бе на върха на славата си. Нищо чудно, че се издигаше толкова бързо, нищо чудно, че Анджела не харесваше и бащата, и дъщерята — обичаше я може би, но любовта й бе някак си различна, вървеше ръка за ръка с ревността към бившия й съпруг, любов, която по-скоро граничеше с омразата.

Чу стъпките на идващия Дъги и погледна към вратата, изчаквайки подходящия миг, в който на лицето й да цъфне ослепителна усмивка.

— Чудесно е, Брайън. — Джаки се усмихна широко на сценографа си. — И нямаш никакви проблеми?

— Поиграх си доста с макета, докато стане. — Той включи някакво ключе. — Оказа се не чак толкова сложен, колкото си мислех в началото, в крайна сметка няма нужда да е триизмерен, което улеснява нещата. Надявам се, че нямаш нищо против това, че въведох плъзгащи се врати…

— Ни най-малко, бих искала аз да се бях сетила. — Тя се обърна запалена към Джейми. Проектираната платформа щеше да издигне полека Монро напред в сцената с поздрава по случай рождения ден на президента в Медисън скуеър гардън. — Виждаш ли, Джейми? Монро ще е зад тези врати, които ще бъдат черни и ще се сливат с фона. Ще застане на няколко фута над сцената върху тази дълга платформа, която бавно ще се насочи към публиката, след като вратите се отворят.

Джейми кимна. За щастие бе прочел биографията, която Джаки му бе дала, и разбра какъв ефект търсеше да създаде тя за точно този момент в живота на мъртвата кинозвезда: много пияна в този унизителен, но въпреки това блестящ момент.

— Искам освен това да използваме най-близката ложа — ложа А — вляво от сцената, да я превърнем в президентската ложа…

Брайън се усмихна.

— Ще можеш ли да намериш някой, който да прилича на Джон Кенеди?

— Е, поне донякъде, макар това да няма голямо значение, осветлението ще е приглушено. Нали знаете, че онази вечер той е бил сам, първата дама е била на езда във Вирджиния, бил е сам, ако не броим, разбира се, Робърт Кенеди и жена му.

— Значи не е бил в ролята на третия, излишен…

— Не, Брайън, президентът никога не е бил в тази роля — добави тя. — Макар че е широко разпространено мнението, че Робърт Кенеди също е имал любовна връзка с Монро, при това по същото време или поне връзките на двамата са се препокривали донякъде във времето. Ако някой е бил в ролята на излишния, то това е била Етел Кенеди.

— Чух нещо от сорта, но е адски трудно да повярва човек, че мъже с такива високи постове са били тъй дяволски безразсъдни. — Той поклати глава и се усмихна. — На мен едва ми стига времето за жена ми.

— Значи не виждаш проблеми със сценографията?

— Не, платформата ще е трудна за изпълнение, но ще стане, а и идеята много ми харесва — рече той. — А що се отнася до ложата на Кенеди, сигурно ще искаш един хубав, дебел гирлянд, провесен пред нея.

— В червено, бяло и синьо.

— Естествено, ще поговоря с Ивон, това е по-скоро нейна територия.

— Добре. Но освен това не искам други цветове, нищо, което да отвлича вниманието от Монро — или Роуз — и поднасянето на Честит рожден ден и Благодаря за спомена. Вратите и платформата трябва да са плътно черни, както и фонът. — Джаки се обърна към Джейми, който се бе вторачил в макета. — Главната причина, поради която искам точно този момент в кариерата на Монро да бъде подчертан, е, защото това е последното й появяване пред публика и, както се оказва, в чест на президента Кенеди. Онази вечер е носела изключителна рокля, специално шита за случая: блещукащо творение с изкуствени скъпоценни камъни — така че, когато се появява в светлината на прожекторите буквално да грейне; материята, от която е била направена, била съвсем тънка, почти прозрачна. Очевидно е искала всички онези хиляди хора, които са я гледали, и особено един от тях, да разберат, че под роклята е нямала абсолютно нищо друго.

— Била е отчаяна, така ли? — попита Джейми.

Джаки го стрелна с поглед.

— Да.

— И се е възползвала от това.

— Да, и това е вярно, но не бива да забравяш, че е била и достатъчно амбициозна, за да се възползва и от други хора.

— Ако това е всичко, Джаки… — намеси се внимателно Брайън… — ще вървя да се видя и с Макс.

— Добре, ще очаквам да се чуем в петък.

— Разбира се.

Той се усмихна и преди да излезе от стаята, кимна на Джейми.

— Работих с Брайън в още една постановка — рече тя като се обърна отново към Джейми. — Голямо предимство, а и голямо облекчение е да имаш сценограф с неговия талант и спокоен темперамент.

— Разбирам… — отвърна той и мислите му веднага го върнаха към първия му работен ден, към мнозината най-различни хора, с които се бе запознал, към шума, колорита, атмосферата — един свят, за който дори не бе подозирал, че съществува.

— Знам, че навярно през първите дни, седмици, та дори и месец ще си помислиш, че работиш в истинска лудница, но всеки успешен театър — а това важи с особена сила за мюзикъла — зависи от отличното взаимодействие на екипа; и въпреки че на пръв поглед всичко тук изглежда като неуправляем хаос, случаят е тъкмо такъв.

Тя се усмихна и погледът на Джейми бе привлечен неудържимо от устните й. Не носеше червило, но нямаше и нужда: устните й бяха необикновено ярки, долната — малко по-пълна от горната.

Джаки улови погледа му и се изчерви, това й напомни нещастната снощна разпра с Дрю, напомни й думите му. В крайна сметка се бяха сдобрили и Дрю няколкократно й бе казал, че се бил пошегувал. По-късно я люби нежно и сладко, сякаш бе съвсем крехка и деликатна, а след това тя му прости и той й направи предложение да се омъжи за него. Тя пое дълбоко дъх, дори и сега думите му не бяха проникнали достатъчно дълбоко в съзнанието й; отвърна му, че ще изчакат премиерата на Мерилин и ще поговорят отново. Беше твърде рано след повторното им сдобряване да предприема такава стъпка, нали така?

Улови се, че отново гледа Джейми. Дрю разбира се грешеше за него; той си бе още момче, при това доста мълчаливо и затворено, а освен това бе с шест години по-малък от нея.

— Рекламната промоция… — рече тя прекалено бързо, като прелисти листите на голямата папка върху писалището й, — ето какво още не съм ти споменавала. — Обърна една страница. — Това е запазеният знак, или ако щеш символът на Мерилин.

Джейми се застави да разгледа двете хитро преплетени лица, които го гледаха от знака. Проектът включваше вариация по снимка на Монро от 1954 година, след разрива й с Джо ди Маджо: очите й бяха затворени, вдигнатата ръка отчасти прикриваше разстроеното й лице; другият образ я показваше като засмяна, отметнала назад глава, сочните, червени устни бяха разтеглени в блестяща усмивка. Образите бяха подчертани с кадифено черно, с изключение на устните — боядисани в яркочервено.

— Търсила си ефекта на раздвоението, на двете страни от живота й…

— Да. — Тя прелисти нова страница. — Използваме същия проект и за обложките на компактдиска и касетата. Плакатите вече са отпечатани и доста от тях са разлепени из станциите на метрото, други ще бъдат поставени по автобусите, така че да се набиват на погледа, поръчали сме и известно количество тениски.

— Кой се занимава с всичко това — попита той, — и откъде черпиш идеите си?

Тя се усмихна на искрения му интерес.

— Измислих основната идея преди време, сетне я споделих с един приятел — график на свободна практика, който я доразработи и свърши останалото. Но като цяло тази дейност се предоставя на рекламните агенции, като Деуинтър например, които ще свършат всичко — на прилична цена, разбира се. Дотук само кампанията с плакатите ще възлезе на около двайсет и пет хиляди.

Тя погледна часовника си.

— Виж какво, сега трябва да се срещна с Алдо и Макс, защото вече сме в последните прослушвания на втория кръг: търсим актьори за ролите на съпрузите и други мъже, присъствали осезателно в живота й. — Джаки затвори папката. — Това е мъчителен процес и затова няма да се обидя, ако на даден етап решиш, че ти е писнало и излезеш.

Излязоха заедно от кабинета и поеха по дългия, тесен коридор. С приближаването им Джейми дочу песен, но тя изведнъж секна и някой се разсмя. Влязоха в студиото, до пианото стоеше момиче, а музикалният режисьор й подаде първите ноти. Гласът й се извиси и изпълни стаята, а Джейми не можеше да повярва, че такава сила, такава красота извираше от това дребно момиче, което стоеше пред него.

— Това е нашата Мерилин Монро — прошепна Джаки — Роуз Лайл, пее Среднощни телефонни обаждания, последната песен от мюзикъла.

Джейми се вслуша в текста, думите прекрасно пресъздаваха последните часове от живота на мъртвата звезда. Самотни, трагични часове. Улови се, че мисли по въпроса дали не би било по-добре никога да не бе пожелавала да излезе под прожекторите, да бе мечтала за доста съмнителната чест да бъде известна и секссимвол. Съвсем ясно бе, че всичко това не й бе донесло щастие, а определено — и удовлетворение. И все пак тя бе станала явление, една легенда.

След като прочете биографията, която Джаки му даде, той изпитваше само жалост към жената мечта, богинята, а към Холивуд и лесно уязвимия свят на филмовата индустрия — единствено презрение. Вътрешно сви рамене; може би не го разбираше напълно и не приемаше цялата му сложност, но най-неочаквано осъзна, че дори и не искаше да го разбере.

Роуз завърши песента и неколцината в студиото изръкопляскаха. Джейми седна в дъното; Джаки се разговори с Алдо и Макс Локхарт, който също бе застанал до пианото. Роуз си тръгна, а Алдо се измъкна от странична врата, след което се появи с първия артист от списъка, който застана нервничещ в средата на сцената, докато музикалният режисьор заемаше мястото си зад пианото.

— Джо ди Маджо — първи — извика някой.

Беше висок мъж с длъгнесто, слабо лице и голям нос, почти грозен. Алдо подаде встъпителните ноти веднъж, втори и трети път, преди мъжът на име Иън да успее да влезе в песента, написана за втория съпруг на Мерилин — Джо ди Маджо, — но сетне спря и поклати ядосан глава. Джейми забеляза как Макс се размърдва неспокоен на стола си, Алдо се усмихна окуражаващо, след като песента бе подхваната отново; помоли се наум за болезнено нервничещият Иън. Но Иън успя да се овладее, в крайна сметка гласът му се оказа добър, дори много добър.

Последваха още петима, сетне имаха кратка почивка, после шестимата актьори, които кандидатстваха за ролята на Артър Милър, третият и последен съпруг на Монро. Джейми наблюдаваше как Джаки, Макс и двамата поети си водеха бележки и се удиви на търпението им; не бе много ясно какво точно търсеха, защото всеки от артистите пееше добре и всеки от тях се нуждаеше и от повторно прослушване; в края на прослушването лицата и гласовете им започнаха да се сливат в паметта му.

Най-сетне той се изправи, чувстваше се малко схванат; излезе в коридора с намерението да потърси нещо за хапване, както и да изпие една голяма чаша нещо топло и сладко. Палтото му — кожух, зает от Дейвид, бе в кабинета на Джаки; зарадва се на топлината, която излъчваше, когато излезе от сградата на оживената улица.

Зави надясно към облените от неонови реклами театри на булевард Шафтсбъри. Имаше един малък бар за хамбургери до павилиона за вестници и той спря, привлечен от миризмата на пържен лук, след което влезе в него. За втори път през живота си щеше да опита хамбургер. Кръстницата му му взе първия, когато преди няколко седмици го развеждаше из Лондон и той с нетърпение очакваше възможността да опита отново. Джейми седеше търпеливо до витрината в очакване на поръчката си и зяпаше през прашното стъкло.

Един мъж викаше такси отсреща; беше с бяло сако и слънчеви очила, макар да нямаше слънце. Джейми видя как загорелият американец се усмихва широко, когато таксито спря, видя как протегна ръка и прегърна през кръста момичето, което стоеше до него. Косата й бе къса и тъмна, но дори и отдалеко Джейми успя да мерне блясъка от големите, кръгли, сребърни обеци, които тя бе носила в студиото. Роуз Лайл наведе лице към Дрю и му се усмихна пламенно, докато се качваше в колата.

— Можеш да вземеш каквото пожелаеш.

Роуз погледна Дрю и усети как приятна тръпка пробяга по гърба й.

— Имах предвид менюто… разбира се. — Усмивката му бе многозначителна и двамата се засмяха.

— Ще взема супа от авокадо с кротони, след това тортелини дела нонна — любимото ми блюдо, полято е със сметана…

— Аз смятам да се спра на стек Диана.

— Нали разбираш, няма нужда да пазя диети — рече извинително тя. — Макс Локхарт ми каза, че би искал да напълнея малко заради ролята.

— Няма да ти навреди — кимна Дрю, — в крайна сметка сексбогините би трябвало да са малко по-закръглени.

Тя се изчерви и погледът й тъжно се сведе към малките й гърди, които едва се загатваха под фината материя на блузата й.

Той щракна с пръсти на най-близкия сервитьор, даде поръчката им и поиска листа с вината.

— Бяло или червено?

— Няма значение… наистина.

Той въздъхна вътрешно.

— Какво ще кажеш за малко шампанско?

Тя ахна от удоволствие, забравила веднага липсата на такт, която бе проявил преди малко.

Дрю прегледа листа и погледът му спря на рубриката Искрящи вина. Нямаше богат избор: Лансън, черен етикет, Асти Спуманте и Домашно пенливо — какво ли, по дяволите бе то? Стрелна с поглед Роуз; сигурно изобщо нямаше да долови разликата.

— Номер трийсет и едно — рече към келнера, който бе застанал до лакътя му; никога не бе късно човек да опита нещо — та било то и Домашно пенливо. Анджела, разбира се, веднага би усетила разликата, но пък и той никога не би я довел в такова псевдоиталианско заведение с изкуствени, пластмасови лозови листа, виснали от тавана.

— Знаеш ли, като ми дадоха ролята, бях толкова шашната и развълнувана, че не можах да ям… — продължи да мели Роуз, — ала сега апетитът ми се върна с пълна сила.

Дрю се усмихна машинално.

— Видя ли снимката ми в днешния вестник?

Той поклати глава.

— Не? — По лицето й се изписа разочарование. — Е, няма значение… както и да е, не можех да повярвам на очите си! — Тя се усмихна широко и продължи: — Блестящ нов талант ще играе Мерилин… да не повярва човек, че става дума за мен!

Тя вдигна ръка до устата си и в последния миг се усети, че бе на път да загризе ноктите си.

— Заслужаваш го — поде с лекота той, — ще помоля Джаки да ми даде копие от статията.

— Не го прави. — Бузите й отново пламнаха.

— Защо не? Бих искал да я видя.

Сервитьорът постави до тях кофичка, пълна с полуразтопен лед и мушна бутилката Домашно пенливо в нея.

— Много мило от твоя страна, Дрю.

Отдавна, много отдавна не бе чувал думата мило, отнесена към самия него; секси, готин, супер тъпкач — да, дори и гадняр, но определено не и мил.

— Дребна работа. — Той отпи от шампанското си. — Бихме могли да вечеряме някой път и да отпразнуваме истински?

Джаки нямаше да научи, не и ако бе внимателен; в края на краищата тя щеше да е затънала до гуша в работа, което означаваше, че само щеше да й се пречка, а и освен това — той се отегчаваше. Погледна чашата си и видя как пръстите му се свиват около крехкото й столче.

Бе си мислил, че Джаки ще се залови веднага за предложението му за женитба, а тя му бе казала да изчакат! Дали предложението му не бе продиктувано от страха, че я изпуска след онази глупава сцена, която му бе направила за думите му относно Джейми Търли?

Погледът му се отмести от чашата към момичето, седнало срещу му, усети как на лицето му се появява добре оттренираната му усмивка, само гдето тази усмивка бе тъй напрегната, че сякаш кожата на лицето му ще се пръсне.

Роуз отново се изчерви и спусна стеснително мигли.

На Дрю му се дощя да се изсмее; правеше се на вода ненапита, ала инстинктът, на който винаги бе разчитал, му подсказваше, че случаят бе тъкмо обратният. Роуз бе едно от онези момичета, които не знаят как или просто не могат да отказват. Беше като гумена, безкрайно гъвкава, безнадеждно готова да угоди на мъжа, с който бе в момента: бе от онзи вид момичета, които вярват на всяка твоя дума, от онзи вид момичета, които те търсят, вместо да бъде обратното — онзи тип предано пале, което е готово да ти даде всичко, което поискаш, докато не ти писне до смърт.

Бялата купичка с димяща, бледозелена супа отвлече вниманието му, докато я сервираха пред очевидно много доволната Роуз.

— Моята съквартирантка има рецептата за тази супа…

— Имаш апартамент ли?

— Е, не, поделяме си наема.

— Къде се намира?

— В Кентиш таун.

Никога не го бе чувал.

— Понякога казвам, че е в Камдън, звучи по-добре — рече тя, — но след като започна да получавам новата си заплата, планирам да променя някои неща, в които влиза и преместване. — Тя внимателно поднесе лъжица с гореща супа към устните си. — В Мадам Джо Джо, където работех, бяха много щедри, още повече че номерът ми там се нуждаеше от известно подобряване, но в края на краищата единственото, което съм искала, е да пея и да играя. Извадих късмет, че Макс Локхарт се случи сред публиката онази вечер и ме е забелязал…

— Съдба, Роуз…

— Да, знам — въздъхна радостно тя. — Знаеш ли, понаучих доста неща за картите таро, за астрологията, за такива неща. Една моя приятелка може да предсказва; тя твърди, че могат да се научат маса неща само ако се погледне дланта на човек. — Тя остави лъжицата си и протегна ръка. — Виждаш ли, имам много силна линия на съдбата, ето, минава тук, през средата на дланта; предполага се, че съм късметлийка…

Дрю взе протегнатата й длан и започна да разперва пръстите й един по един.

— Красиви ръце.

Погледите им се срещнаха и тя преглътна, когато той започна да гали дланта й. Мускулите на корема й се напрегнаха, сигурна бе, че помежду им прескочи волтова дъга.

— Обзалагам се, че си зодия Лъв — рече тихо тя.

— Защо смяташ така?

— Защото си топъл и благороден… — по бузите й отново изби червенина… — и силен, и някак си опасен.

Той не отговори.

— Познах ли? — попита тя.

— Позна — излъга той. Какво значение имаше? Всъщност бе Стрелец, роден в студен, влажен декемврийски ден в добрия стар Креншоу, Северна Каролина.

— Наистина ли?

Той кимна.

Тя поклати удивена глава.

— Знаеш ли, никога досега не съм познавала. — Погледна го развълнувана. — Можеш ли да познаеш аз от коя зодия съм?

Все още хванал ръката й Дрю вдигна чашата си и отпи голяма глътка вино.

— Не бих и опитал, мила.

Сърцето й подскочи от небрежно подхвърленото ласкаво обръщение, сякаш бе най-хубавият комплимент.

— Рак съм — рече бързо тя. — Нали знаеш, при това типичен: силно физически чувство, съзидателна натура, интуитивна, плодоносна…

Тя се изкикоти.

— Чудя се как някой още не те е забърсал.

Той пусна ръката й.

— Веднъж бях сгодена, но работата не стана.

Дрю й се усмихна съчувствено.

— Може би след обяда можем да се отпуснем някъде…

Имаше цял следобед за убиване, а може би и част от вечерта, докато Джаки не реши да излезе от проклетото си студио и да се върне в хотела. Мислите му неизбежно се върнаха към предишната вечер, към ядосаното й, засегнато, озадачено лице. Предложил й бе да се оженят, а тя фактически му отказа. Обхвана го отново спазъма на невярата, последван веднага от неприятно чувство. Джаки го бе унизила, нали така, отхвърлила го бе.

— Трябва да се върна в студиото в четири и половина — рече бързо Роуз и нервно заби поглед в купата с бледозелена супа; не бе очаквала да се случи толкова бързо. Но той бе по-възрастен, по-опитен, по-изискан и може би очакваше тя да посрещне всичко с неговото спокойствие. Погледът й се плъзна към тежкия му златен пръстен, към грижливо поддържаните нокти, към красивите му, мургави ръце. Не бе срещала по-привлекателен мъж. — Може би… — поколеба се тя.

Гласът й се заби в съзнанието му, погледна я с едва прикрита досада.

Той сви рамене.

— Е, може би някой друг път тогава.

— Просто… — тя се запъна, развълнувана.

— Яж си супата, ще изстине.

Сервитьорът докара до Дрю малка количка в подготовка за приготовлението на стек Диана. Крехкото телешко филе бе в соса си в голям тиган, в който келнерът го фламбира с прекалено много бренди и шери. Дрю усети как топлината облива лицето му, запита се дали сервитьорът си носеше пожарогасител под количката всеки път, когато правеше този номер.

Роуз изпита панически страх, като видя, че Дрю бе насочил вниманието си към изпълнението на келнера, имаше чувството, че го бе изгубила.

— Не, всъщност бих искала…

Той бавно се обърна и я погледна.

— Не и ако имаш нещо друго наум.

— Не, не бих… искам да кажа, че нямам.

Той я гледа втренчено няколко секунди и сърцето й се сви, защото си помисли, че бе променил решението си.

— Аз, разбира се, ще те върна в студиото в четири и половина; в края на краищата успехът на Мерилин за мен означава толкова, колкото и за теб. Не забравяй, че аз съм откъм американската страна на продукцията.

— Знам, извинявай…

Той се усмихна, от широката усмивка лицето му сякаш светна и Роуз усети как коленете й омекват.

— Не мога да разбера как си могла да забравиш — рече укорително Дейвид, — нали се разбрахме още преди седмици.

Джаки въздъхна и отвърна неубедително:

— Просто ми се изплъзна от паметта.

— Рожденият ден на Клеър и годишнината от сватбата ни?

— Знам, знам, но просто бях много заета. — Тя отмахна кичур коса от челото си. — Не е само работата, опитвам се и да се преместя от хотела, а и разни лични проблеми…

Помисли си за Дрю.

— И сам виждам. — Той се взря изпитателно в лицето й. — Но това е важно, Джаки.

Тя срещна погледа му. Баща й изглеждаше добре, малко обветрен, но въпреки това — във форма, макар и да се мръщеше. Преди няколко месеца той и Клеър бяха решили да отпразнуват рождения й ден и двайсетгодишнината от венчавката си с официална вечеря, последвана от танци в Анабел. Последният път, когато Клеър й бе телефонирала — преди десет дни или преди седмица? — Джаки дори обсъжда с нея какво да облече.

— Да, разбира се, че ще дойда — рече най-накрая тя.

— Добро момиче — въздъхна той. — Наистина не вярвах, че ще ни подведеш.

— Към театъра ли отиваш?

— Да, днес ще гледам отново матинето. Това е последната ми възможност преди представлението да бъде свалено и да започнат снимките за филмовата версия.

— Вълнуваш се, нали?

Той се усмихна и тя си помисли, че у него още имаше нещо момчешко.

— Най-доброто ми предложение от години.

Всъщност той бе спорил, бе се борил, бе се молил, бе вадил душата на режисьора, докато не получи ролята. Ролята на шотландски фермер, който убива съседа си за спорна територия около реката. Раната бе травматизираща история за страст, ярост и изключителен гняв.

— А Клеър какво мисли?

Изпълненият му с безпокойство поглед се отмести към прозореца.

— О, тя естествено се радва.

— Но това ще означава доста тежка работа и маса време, а тя знае, че вече не ставаш по-млад, нали? — рече сухо Джаки.

— Нещо такова.

— А в Шотландия ще бъде и много, много студено в това време на годината.

— Моля те, Джаки, не започвай и ти.

Той забеляза как небето изсивява в очакване на вечерта и изведнъж му се прииска да пийне нещо силно, нещо, което да изгори устата му и да разлее топлината си в крайниците му.

— Как се справя Джейми? — попита той, за да смени темата.

— Добре.

— Той е добро момче, но за разлика от Клеър аз не храня никакви илюзии за тази му работа, поне не и за бъдещето му.

— Може би е още рано да се каже.

— Може би, но всичко това… — той махна с ръка — е прекалено различно от онова, с което е свикнал.

— Дай му шанс — рече тя, — той се приспособява много добре.

— Май си мисля за социалните му контакти или по-скоро за липсата им. Чете, разговаря с Клеър — или с мен, ако съм там — а после предприема дълги, ама наистина дълги разходки покрай реката.

— Вижда ми се доста здравословно.

Дейвид махна нетърпеливо с ръка.

— Но в живота има и още важни неща, та той е само на двайсет и четири години, за бога! Опитах да го подтикна да се запише в някой клуб, за да се запознае с още хора: нали разбираш клуб за скуош, шах, каквото и да е.

— Мисля, че пресилваш малко нещата.

Той се усмихна.

— Същото го казах и на Клеър.

— Ето, значи съм права.

— Да не би…? — Той я изгледа изпитателно.

— Не, татко.

— Е, и без това не си му на годините.

— Да, така е — отвърна бързо тя, — а и съм прекалено заета и ми остава твърде малко време за собствения ми личен живот.

Дейвид изненадан вдигна вежди.

— За какъв личен живот става дума? — попита той.

— Не се ли отклоняваме от темата?

— Малко, — усмихна се палаво той, — но все пак съм ти баща.

Тя понечи да се засмее, но сетне добави:

— Точно след пет минути имам среща.

— Опитваш се да се отървеш от мен.

Джаки мушна една папка под мишница и го целуна леко по бузата.

— Ще се видим в събота.

— В седем и половина.

— Няма да забравя.

Той я изгледа как си тръгва и бе обзет от прилив на гордост. За пръв път я бе срещнал преди двайсет години: Джаки, деветгодишна, излезе от залата за митнически контрол в чакалнята на летище Хийтроу. Щеше да я познае и без картончето с името й, предвидливо забодено на ревера й; дори и тогава бе висока, руса, със сини очи, предпазлива. Все едно гледаше себе си. Тогава го прониза жалост и желанието да я защити, да я спаси — нея, собственото му дете, само че тогава вече му се струваше, че бе закъснял за това.

Дузина сиви, каменни стъпала водеха до овехтяла порта. В средата й имаше малко, квадратно, пукнато стъкло, а под него — бронзово чукче с формата на лъвска глава, позеленяло, защото никой не си бе правил труда да го лъсне.

— Тук съм само временно — рече Роуз, отбягвайки погледа му, като в същото време се питаше как досега не бе забелязвала колко мръсно бе всъщност.

Дрю не отговори, но ноздрите му потрепнаха леко от отвращение; отдавна не бе влизал в подобно помещение. Опита се да не мисли за това, но ехото на неспокойните спомени изкънтя от прашните килери на паметта му — всичко това му напомняше за майка му.

— Не е чак толкова лошо, ако не обръщаш внимание на всичко това — добави бързо Роуз и сетне нервно се засмя. Влязоха в малкото антре, прескочиха пръснатите по пода рекламни листовки и подредените празни мръсни бутилки за мляко.

— Освен мен и Бабс в тази къща живеят поне още осем души и никой не прибира тези боклуци. Ние с Бабс опитахме, но се отказахме.

— Ей, няма нищо.

Тя го погледна с благодарност.

— С апартамента обаче случихме, доста е голям — продължи да бъбри тя, докато се изкачваха, усетила с гърба си, че я гледа. — Бабс го боядиса, тя учи рисуване и има далеч по-точно око от мен. — Спря се пред врата, до която на стената бе монтиран телефонен автомат и го потупа с обич. — Много удобна работа.

— Предполагам.

— Агентът ми обеща да ми прекара истински телефон, след като се преместя оттук, нещо като подарък за това, че получих Мерилин.

Тя зарови в чантата си да намери ключовете, най-сетне ги извади и въздъхна силно.

— Винаги ги губя.

Мушна ключа в бравата и затвори очи, изгубила търпение — както винаги пак го бе завъртяла в обратна посока. Докато отваряше, се опита да успокои лудо биещото й сърце и нервите, които бяха свили стомаха й на топка.

Дрю гледаше как белите й, треперещи пръстчета се мъчеха несръчно да отворят и почувства как мускулите на врата и на челюстите му се стягат от раздразнение. Погледът му пробяга неспокойно по празното стълбище с напукана боя; носеше се лека миризма на влага и той пое дъх, старото чувство на потиснатост бе започнало отново да се промъква към съзнанието му.

— Уф, най-сетне — рече тя прекалено весело, след като вратата се отвори. — Заповядай.

От стената го гледаше огромна фотография на Стинг с очила а ла Джон Ленън, беше увесен над ракла, върху която имаше малка настолна лампа. На пода бе проснат индиански килим, повечето от пискюлите му липсваха. Последва я през завеса от дървени висулки във всекидневната, където Роуз набързо разбуха възглавниците и събра пръснатите списания накуп. Поклати глава и разтвори ръце в знак на извинение.

— Не знаех, че ще дойдеш…

Той злобно си помисли, че и да знаеше, разликата нямаше да е кой знае каква.

— Сигурно нямаш нищо за пиене, а?

Тя се намръщи и веждите й се сбраха.

— В хладилника има бутилка Ламбруско.

— Ламбруско ли?

— Вино… ами, газирано вино, ако разбираш какво искам са кажа. — Усмихна се неуверено. — Ще донеса чаши и ще можеш да го опиташ.

Дървените висулки изтракаха, тя изчезна зад тях, а той се отпусна на скърцащия бамбуков стол. В средата на стаята имаше кръгла ниска масичка със стъклен плот, диванче и още един бамбуков стол. В нишата, до електрическата камина с два нагревателя, бе поставен портативен телевизор, под него — стереоуредба и купчина стари албуми от бог знае кои времена. Дрю вдигна една от обложките и едва разпозна лъскавото, гримирано лице на Бой Джордж. Пусна я с отвращение на пода и отметна назад глава, погледът му пробяга по масичката със списанията и петната върху стъклото. Погледна отсрещната стена, върху приятния жълт тапет бе окачен шарен шал. Под него бе поставено някакво голямо зелено растение, чиито листа бяха покрити с тънък слой прах.

— Не вярвам да ти хареса… — Роуз се върна с две чаши в ръка. — Взели сме го за някоя вечер, когато и двете ще имаме почивен ден.

Тя въздъхна вътрешно, защото бутилката Ламбруско бе на Бабс и трябваше да й я възстанови, преди да се е върнала за уикенда.

Дрю отпи от розовата течност.

— Прилича на сода — поп.

— Искаш да кажеш лимонада.

— Както там му викате по английски — отвърна безцеремонно той и погледна Роуз — малкото й личице бе прекалено склонно да му угоди. — Защо не го изпием някъде на по-удобно място?

Сърцето й затупка панически.

— Нали го искаш — гласът му бе нисък, интимен. — Нали?

Той остави чашата си и й протегна ръка. Тя пристъпи колебливо към него и той се изправи.

— Ама си нервна до полуда, а?

Тя кимна и той я обгърна с ръце и я притисна към гърдите си.

— Няма нужда, милинка — рече. — Не хапя. Поне не много.

Завесите в спалнята не бяха дръпнати и на оскъдната светлина той видя очертанията на тясното неоправено легло, десетките плюшени играчки, най-вече мечета, пръснати навсякъде из стаята. Затвори вратата и видя, че върху нея бяха забодени десетки пощенски картички, всичките с изображения на мечета с най-разнообразни форми и размери. Роуз светна нощната лампа и вниманието му бе привлечено от плакат, окачен над декоративната камина: беше снимка на Али Макгроу и Райън О’Нийл[1], а под тях бе изписан текстът: Да обичаш, значи никога да не се налага да казваш извинявай.

Тя започна да се съблича, както й бе казал, малко напрегнато, но послушно, досущ като дете. Той я взе на ръце и я понесе към леглото, а очите й се спряха върху неговите и тя си помисли, че те бяха сериозни, тъмни и решителни.

Всичко свърши много бързо. У него нямаше нито желание, нито нужда да се опитва да удължи любенето им; той дори не забеляза тихите й стонове, нито почувства галещите й пръсти, които докосваха бузата му, врата, гърба му; той изобщо май не я почувства. Ала изпита странно удовлетворение, защото толкова отдавна, не помнеше откога, бе в състояние да си позволи да задоволи единствено себе си.

Роуз се притискаше в него в полумрака, всичките й тревоги и съмнения се бяха стопили: имаше главната роля в Мерилин и щеше да стане звезда, така казваха всички, а ето че бе срещнала и Дрю. С лека и щастлива въздишка тя прокара показалец по космите на гърдите му и сетне вдигна очи, изпълнени с първично обожание към лицето му. Роуз се изчерви и сърцето й се разтупка; усещаше се мека, отпусната, уязвима и си помисли, че никога досега не е била толкова щастлива.

Съпругата на Дъги почина. В тълпата от блестящ народ, който бе дошъл за поклонението, Анджела можеше да види само темето на Дъги. Тя си проправи път в голямото, обляно в слънчева светлина фоайе към салона в новоиспански стил, гордостта и радостта на Мириъм, нейното приятно убежище близо до Сан Марино.

Изненадващо изведнъж я бодна чувството на срам, защото бе копняла за този миг; единствено жената на Дъги се бе изпречила на пътя им към целта през тези шест досадни години на игра на котка и мишка. Ала тя не бе виновна за смъртта на Мириъм, никой не бе виновен, просто — лош късмет, който се бе обърнал — много симпатично, благодаря ти — в добър за нея късмет.

Тя приглади тъмносиния тоалет Арнолд Шааси, който си бе поръчала специално за случая преди месеци; бе безупречно скроен, макар и малко скучен. Беше се колебала дали да не поръча нещо в черно, почти се бе примирила, че това е най-малкото, което би могла да направи за случая, но черното никога не е било нейният цвят, а и така застаряваше!

Лека усмивка на задоволство се появи на лицето й, когато застана под арката на отворените врати, защото пред нея бе морето на богатите, на силните, на известните, сякаш бе на Бала в операта, претъпкан от известни личности: семейство Кисинджър стояха на терасата, вдясно от тях — семейство Синатра, зад тях Джеси Джаксън, Ан Гети, семейство Шварценегер, Теди Кенеди, Дан Куейл, Майкъл Айснър, Палома Пикасо… Ето за какво си струваше жертвата й, цялото притворство, отегчението, чакането, чакането и чакането — след шест месеца, най-много след година, тя щеше да наследи всичките приятели, вечерите, уикендите, това място на върха, която горката Мириъм не бе в състояние да заема от дълго време насам. Е, както се казва — съдба.

Обърна поглед към сребърен поднос, но върху него имаше само празни чаши и тя се намръщи; гърлото й бе пресъхнало и трябваше да чака да й предложат чаша шампанско от някой от дузината подноси, които се носеха из салона; отбеляза си мислено да разбере името на компанията, обслужваща гостите, защото очевидно сервитьорите й бяха калпави, а това трябваше да се промени веднага щом тя и Дъги се свържеха официално.

Обля я топло, успокоително сияние, когато вдигна очи нагоре, към блестящия бял таван на вилата в испански колониален стил, сетне към стените, с окачена върху тях кордобска кожена ламперия от осемнадесети век — идея, която Мириъм бе заела от парижкия апартамент на Рудолф Нуреев, когато бяха вечеряли там през осемдесет и девета, последното й пътешествие до Европа. Анджела прокара длан по ръчно лакирания клавесин — още една придобивка на Мириъм, доста красива при това. Извърна лице към отворения прозорец, от който в салона нахлуваше аромат на олеандър и жасмин от терасовидните градини, спускащи се към морето.

— Анджела!

Към нея се втурна закръглена жена с прекалено тясна рокля.

— Как си?

— Добре, съвсем добре, Дакота.

Вътре в себе си винаги бе смятала, че Дакота е абсурдно име, все едно да кръстиш децата си Туин Фолс или Западна Вирджиния, то винаги й напомняше за каубои, кучета и дългороги говеда. Най-голямата дъщеря на Дакота се наричаше Аспен, кръстена на зимния курорт, където Дакота се бе запознала с баща й, първият й съпруг, който две години след сватбата им се бе самоубил, като скочи от моста Златните врата.

— А как е Дъги? — Тонът й бе вече по-нисък и конфиденциален.

— Защо не го попиташ?

— О, Анджи…

Мразеше да я наричат Анджи.

— Не го увъртай, знаеш какво имам предвид.

— Не, не знам.

Пълните бузи на Дакота се зачервиха леко.

— Мислех си, че след като Мириъм… ти и… — но думите й секнаха.

Анджела не отговори нищо; не бе казвала на никого за отношенията си с Дъги и нямаше намерение да започва сега. Друг бе въпросът какво подозираха или си мислеха хората — против това не можеше да стори нищо. Но хора като Дакота Грийнбаум бяха последната й грижа. Тя пое отегчена дъх и насочи вниманието си към Дъги, който водеше оживен разговор с брюнетка, която не можа веднага да познае. Той се усмихваше прекалено топло, а жената му отвръщаше със същото.

— Как е Джаки?

— Добре.

— Върви ли работата й по онзи мюзикъл?

— Не — отвърна тя, прикривайки с мъка раздразнението си. — Недостиг на средства, пък и идеята бе смахната.

— Но аз разбрах от Джими Нидърландър, че продължавала; само преди седмица той вечеря у нас.

Анджела се взря в пълното лице на Дакота.

— Мисля, че грешиш.

— Той каза, че Джаки му се обадила относно гостуването на постановката й за Монро в Бродуей.

Анджела потисна гнева си и дори успя да се усмихне.

— И той какво каза?

Нидърландър, с неговата верига от театри и значителни средства бе, досущ като Шубертови, символ за могъщество на Бродуей.

— Ами, той каза, че само се изсмял на предложението й, защото била толкова млада, а и бил чувал само за провали с мюзикълите за Монро — сякаш били урочасани — но каза също, че не й затворил вратата окончателно.

— Само ще си изгуби времето — рече Анджела и посегна да вземе чаша.

— Не искаш ли тя да успее? — Дакота почти бе зяпнала от любопитство; беше чувала, че Анджела и дъщеря й много-много не се обичат.

— Това е все едно да гориш пари, при това не само своите собствени.

При това за тема, която дразнеше Анджела повече, отколкото можеше дори да си признае — Мерилин Монро, русокосата тъпа богиня на любовта, която можеше да провали шансовете й да се омъжи за Дъги.

— Сигурна съм, че няма да постъпи така; Джаки е много талантлива.

— Но импулсивна — добави бързо Анджела, — а мюзикълите са винаги много рисковани, Дакота, би трябвало да го знаеш.

Сегашният съпруг на Дакота — плешивият, без врат Рубин — бе топпродуцент, важна клечка в света на театъра. — И си мисля, освен ако Рубин не ме е дезинформирал, че времето на международните постановки хитове вече е минало.

— Не те е дезинформирал, Анджела — рече, защищавайки се Дакота, този път изостави Анджи, защото си спомни, прекалено ясно, за да е спокойна, разговора, който Анджела води с Рубин, докато си пиеха коктейлите, спомни си откровения му поглед, сякаш оглеждаше една потенциална любовница. Само че той никога не би имал шанс с Анджела — бе прекалено грозен, а това бе един от факторите, който я бе убедил да се омъжи за него и да се чувства в безопасност. — Той обаче каза, че имало изключения, а след като онези хамбари на Бродуей съществуват, все ще се намери някой, който да постави в тях мюзикъл.

— Бих предпочела това да не е дъщеря ми.

— Не си много позитивна, винаги съм те смятала, че си падаш по шантавите идеи, по рисковете.

— Дай да оставим тази тема, а? — усмихна се с усилие Анджела. — Както и да е, след ден-два ще се чуя с Джаки, естествено ще й дам съвет и цялата си подкрепа.

Как ли не! И ако обясненията на дъщеря й не я задоволят, би могла просто да вземе самолета до Лондон и да сложи край на тази история веднъж и завинаги.

Дакота въртеше чашата с шампанско неловко в ръце, сетне махна машинално на някого в дъното на залата.

— Ето я Марла Бринкнър, лекарката на Аспен. Не знаех, че се познава с Хиксови.

— Светът е малък.

Тонът на Анджела прозвуча открито подигравателно и Дакота се запита какво ли бе сторила, за да заслужи обидата. Изчерви се.

— Ще се видим по-късно, Анджела…

Анджела я изгледа, докато се отдалечаваше, знаеше, че се бе държала грубо, но не даваше и пет пари; отмести поглед към мястото, където стоеше Дъги, но той бе изчезнал и тя изруга наум, огледа се за брюнетката; а сетне група хора се насочи към терасата и тя го зърна — беше сам. Погледите им се срещнаха и тя пое към него, забеляза с раздразнение как бузите му бързо порозовяваха с приближаването й. Дъглас Хикс Трети може и да беше губернатор на Калифорния, но определено имаше липси по самообладателната част.

— Съжалявам много за Мириъм, Дъги…

Той кимна възглупаво.

— Радвам се, че дойде.

Ала тонът му издаваше не толкова радост, колкото объркване.

— Виждаш ми се уморен. — Устните й се разтеглиха в нещо, което, надяваше се тя, трябваше да изобрази съчувствена усмивка, в случай че някой ги гледаше отстрани. — Не се преуморявай.

Той сякаш се сгърчи и тя се улови, че й се прииска да се изсмее гласно.

— Доста свестен народ дойде — рече той.

— Виждам, Дъги — погледът й срещна неговия, — но твърде възбудени, не мислиш ли? — Гласът й премина в почти дрезгав шепот.

— Престани, мила — рече едва доловимо той.

— Казах само, че е топло, Дъги — прошепна тя, — добре, че съм гола отдолу.

Той ококори очи и тя видя как по лицето му избиват ситни капчици пот.

— Бих ли могъл да те представя на някого? — Гласът му бе напрегнат и той нервно преглътна.

— Само ако ми обещаеш, че ще ме посетиш — при това скоро.

— Утре вечер?

Устните й се извиха в доволна усмивка.

— Чудесно.

Речта му бе много хубава; след като седна, баща й взе ръката на Клеър, с дланта нагоре и я целуна нежно. Джаки усети как й присяда в гърлото; това бе нещо повече от трогателен жест, той символизираше всичко онова, което тя бе желала за баща си — продължителна, трайна, неизменчива и изпълнена с удовлетворение връзка с една личност; нещо, което тя винаги бе желала и за себе си. Но такава връзка, такава любов бе нещо рядко, изключително рядко, въпреки всичкото самозалъгване и глупостите, които се лееха по въпроса. Беше нещо подобно на това да откриеш петрол или злато; тя се усмихна, защото си спомни част от текста на стара песен на Нийл Янг — в нея се споменаваше да търсиш златното сърце… Когато си помисли за Дрю, усмивката й се стопи.

И без друго никак не й бе лесно да му обясни защо трябва да отиде на рождения ден на Клеър сама, отначало си помисли, че той я бе разбрал, но след това настроението му се промени, намуси се, затвори се в себе си. Джаки бе уморена, не й се спореше, а и бе погълната от работата си по някои бележки относно постановката. В крайна сметка тя му позволи да наруши съсредоточаването й, защото той не желаеше да изостави темата, а и усещаше главата си така, сякаш щеше да се пръсне от напрежение.

— В тази вечеря няма нищо особено, Дрю, наистина.

— Тогава защо не мога да дойда и аз?

— Тя бе планирана преди месеци.

— Е, и?

— Много е официална, чисто семейна…

— Какво означава това?

— Нищо не означава.

— Обади се на баща си и му кажи, че и аз ще дойда.

Тя го изгледа продължително.

— Защо си толкова неразбран?

— Ха, аз съм бил неразбран, Боже господи!

— Дрю, те дори не знаят, че съществуваш!

— Е, може би е време да узнаят.

— Но не и утре вечер.

— Защо, по дяволите, не?

— Защото това ще е вечерта на Клеър — тяхната вечер, те са си съставили списъка на гостите, бройката е определена, дори и кой до кого ще седи…

— Имаш предвид равен брой дами и господа?

Изгубила търпение, тя поклати глава и сведе поглед към сплетените си пръсти.

— И кой ще е твоят кавалер?

— Не ставай смешен.

— О, хайде, хайде.

— Ще довърша тези бележки и ще си взема една гореща вана, защото изглежда изобщо не мога да контактувам с теб.

Бърза сянка пробяга по лицето му, той се тръшна на креслото и се взря с невиждащ поглед в изгасналия екран на телевизора. Сетне изведнъж скочи и излезе от апартамента, без да промълви и дума.

Вратата се тръшна и стаята сякаш потрепери от удара. Тя се опита да се заеме отново с работата си, да игнорира тишината и празното кресло, но се отказа — някакво чувство на безнадеждност се зароди и се разширяваше в душата й като мръсно петно. Той не бе разбрал нито дума от това, което му бе казала, не искаше да приеме нищичко.

Върна се доста по-късно, изглеждаше по-спокоен, по-разумно настроен. Наля си питие, извини й се за нетърпеливостта и лошото си поведение, проблемът бил в културните различия, в привързаността на англичаните към официалностите. Тя му прости, неспособна да понася повече дискомфорта му и чувството на угризение, което — сигурна бе — изпитваше. В крайна сметка всичко бе само въпрос на ревност. А и той я бе накарал да се чувства малко гузна, нали така?

Тогава Дрю се усмихна, целуна я жадно и поръча разкошна вечеря. Накрая се любиха върху огромното легло. И сега сякаш чуваше гласа му, който зовеше името й, чувстваше как я гали по всички онези места, където обичаше, ала за да се върне чудото, й се наложи да затвори очи и да се съсредоточи много силно.

Нови аплодисменти прекъснаха спомена й. Тя премигна и огледа шестнайсетте гости, които седяха около блестящата маса; познаваше повечето от тях, защото всички те бяха играли с годините някаква роля в живота на баща й или на Клеър, а донякъде и в нейния. И изведнъж осъзна, че той бе остарял. А не желаеше това да стане — никога. Гърлото й се сви, когато отвърна на усмивката му, с усилие задържа погледа си върху малките мехурчета в чашата с шампанско, повдигна я, още и още.

Когато групата пристигна в Анабел, тя се опита да се избави от меланхолията, която я бе обзела изненадващо. Клеър, която бе леко пийнала, я помъкна към дамската тоалетна.

— Джаки, досега нямах възможност да ти го кажа, но роклята ти е направо поразителна!

— След като реших, че нямам какво да облека, в четвъртък хукнах… — благодарение на предвидливото напомняне от страна на баща й — и слава богу, че този ден магазините затваряха по-късно.

Клеър погледна заварената си дъщеря и в погледа й имаше известна доза благоговеене.

— Мила, наистина е много красива — рече сериозно тя, — ти си красива.

— Клеър… — отвърна Джаки, — май си пийнала малко повече.

— Не, не съм! — рече сухо Клеър. — Освен това никога ли не са те учили как да приемеш прилично един комплимент?

— Благодаря, майко — отвърна малко притеснено Джаки. — И преди да си ме попитала, роклята е от Хайди Мисава, купих я от Селфридж.

— Изглежда като шита специално за теб.

Което си бе вярно, защото черната дантела и копринената тафта контрастираха чудесно на млечнобялата кожа, а чувственият шал яка оставяше ръцете й голи и се плъзгаше върху ръцете й към бледата изпъкналост на бюста.

— И мога да те уверя, че я взех направо от щанда. Цяла вечност не съм си шила по поръчка. Просто напоследък все не ми стига времето.

— Дори и за някой мъж ли?

— Татко ти е споменал нещо.

— Само намекна.

— Няма нищо за намекване — рече колебливо Джаки. — Е, имам някого, но напоследък нещата не са много ясни. — Джаки се погледна в огледалото. — Но не се безпокой, ако има някакво развитие на нещата, което си струва да знаете с татко, ще ви го съобщя.

— И няма да сбъркаш, моето момиче.

Джаки поклати глава и се засмя.

— Не мислиш ли, че е време да се върнем при другите?

— Разбира се, разбира се. — Клеър я хвана за ръка и поеха към вратата. — От толкова време все не успяваме да си поговорим. Не би ли могла да забравиш Мерилин за няколко часа и да дойдеш да се видим както трябва? Защо не направиш един малък жест на добра воля и не дойдеш следващия уикенд на обяд с този твой младеж?

— Ти си непоправима.

— Просто реших да попитам!

— Ще си помисля.

Преминаха по тесния, покрит с килим коридор и влязоха в притъмнения коктейлбар, зад който се виждаше дансингът.

— Да не би онзи там, дето танцува, да е баща ти… а?

Дейвид се въртеше лудо в дъното под звуците на първото от серия златни стари парчета на Стоунс — Ще ми липсваш.

— Добри Боже! — възкликна Клеър, — от години не съм го виждала да прави нещо подобно. — Тя съпроводи Джаки до масата им. — Дай да пийнем по още чаша шампанско; или пък можем да опитаме някой от чудесните коктейли?

Джаки погледна масата, отрупана с най-различни напитки, в двата й края стоеше по кофичка с лед и с бутилки Болинджър резерве.

— Клеър, татко изглежда е помислил за всичко — рече тя и посочи масата.

— Докато ти си вземеш още чаша шампанско или нещо друго, аз ще се опитам да го спася, защото сигурно ще пуснат и Сатисфакшън, а не ми се ще да го отвеждам у дома толкова рано и напълно изтощен!

Джаки се отпусна на стола си, бе се поуспокоила, радостна, че бе успяла да поговори с Клеър; запита се защо толкова отдавна не бяха прекарвали наистина заедно известно време. Усмихна се в полумрака, усети, че лошото й настроение отминаваше, вгледа се в старите приятели на баща й. Изпи още глътка шампанско и усети как главата й леко се замайва.

Сега звучеше друга песен, по-бавна. Джаки усети как се отпуска под звуците на Виновна на Барбра Стрейзънд, които се носеха плавно из залата. Облегна се назад, мислите й заплуваха, спомените се тълпяха в главата й; с леко притеснение установи, че вляво от нея седеше Джейми, а тя дори не го бе и забелязала.

— Забавляваш ли се?

— Никога не съм бил в подобно заведение.

— Не е лошо, нали?

— О, не. — Той я погледна в мрака.

— Предполагам, че всичко ти се вижда необичайно, но това трябва и да се очаква.

— Не и сега — рече той. — Всичко си идва на мястото.

Тя склони глава към него.

— Имаш предвид Лондон, работата си?

— Хората… — отвърна той. — Тук се стараят много повече да скрият чувствата си или да избегнат да изрекат онова, което мислят. На човек му трябва време, за да свикне с това.

— А ти я караш каквото е на главата, такова — и на устата — усмихна се тя.

— Така твърди Дейвид.

Тя хвърли поглед към дансинга, към Клеър и баща й.

— Сума време не съм била в подобно заведение… Почти бях забравила как се чувства човек.

Мъчително самотно, помисли си тя, освен ако не си с човека, с когото искаш да бъдеш, още повече пък, ако този човек просто не съществува.

— Защо не потанцуваме? — попита той, макар никога през живота си да не бе танцувал.

— Ами…

Той се изправи преди тя да успее да рече още нещо.

— Ще трябва да ми покажеш какво да правя…

Тя се поколеба един миг, сетне пое подадената й ръка.

Музиката бе бавна, романтична, дансингът бе препълнен от притиснати двойки.

— Не изглежда много трудно.

— Не е — рече Джаки и постави едната му ръка на кръста си, — бавните парчета са винаги лесни.

Тя го погледна и видя, че се усмихва.

— Какво ти е толкова смешно?

— Всъщност, изглежда доста примитивно, не смяташ ли? Досущ като ритуал по чифтосване.

Тя се засмя и погледът му се закова върху красивите й устни.

— В крайна сметка — продължи той, — танцуваме само с онези, с които искаме, нали?

Джаки се вгледа в очите му.

— Нищо не е толкова просто, колкото изглежда.

— Защо?

— Просто животът не е такъв.

— Но можеш да го направиш.

Тя въздъхна.

— Не можем ли само да танцуваме? Моля те, Джейми…

Тя се облегна на него и той почувства очертанията на тялото й през поразителната рокля.

— Ще вечеряш ли с мен?

Беше тренирал поканата повече от седмица.

Усети как тя се напрегна, сетне вдигна глава и се взря в лицето му.

— Не смятам, че идеята е добра.

— Защо?

— Моля те, Джейми…

— Заради Дрю ли?

Ала Джаки не означаваше нищо за американеца, Джейми сам бе забелязал това.

— Казах, че идеята не е добра.

— Мислиш, че съм прекалено млад за теб.

— Не знам какво мисля — прекъсна го рязко тя, — а сега дай просто да оставим това, моля те.

Той сведе поглед към леко наклонената й глава и вдиша дълбоко тежкия аромат на парфюма й. Досущ като наркотик.

Отказа му, но би се изненадал повече, ако бе приела. А и това не променяше нещата за него, той продължаваше да я желае и щеше да продължи да я желае. В крайна сметка разполагаше с много време и можеше да почака. Джейми винаги бе много добър в чакането.

[1] Изпълнителите на главните роли в нашумелия преди години филм Любовна история. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Дрю взе отново чека и го целуна — пет хиляди долара, достатъчно на първо време, но щеше да се наложи да позвъни отново на Анджела, защото нямаше да му стигне задълго, освен ако не пестеше, а той мразеше да пести. Наля си още един скоч и се намръщи, като се запита защо ли бе изпратила чека. От една страна му се искаше да смята, че тя все още имаше нужда от някаква връзка с него, а от друга — може би просто му запушваше устата. Излегна се на леглото, въздъхна леко, след което вниманието му привлече тропот на конски копита.

— Проклетата кавалерия!

Изправи се, отиде до прозореца и видя познатата гледка: гвардейците в блестящите си униформи, с развети пера преминаваха в тръс през парка.

— Кучи синове… — промърмори той сприхаво, обзет от завист. В някакво ъгълче на сърцето си пазеше тайния си копнеж някога да се види в униформа, хората да го гледат с уважение и страхопочитание, да се издигне над мръсотията, в която бе роден и израсъл. Бе гледал Ричард Гиър да прави тъкмо това във филма Офицер и джентълмен и оттогава то бе като трън в петата му.

Дрю притисна лице към прозореца, потиснат от самота, гледа конниците, докато не се изгубиха. Изпита леко отвращение, защото би трябвало да е надживял юношеските си мечти, но тъкмо благодарение на тях бе оцелял, докато растеше, тогава с лекота обясняваше липсата на баща: Тате бе във флота. Едва не си повярва сам, но в градче, малко като Креншоу, лъжите не можеха да просъществуват дълго, а и след като шантавата му майка започна да го посреща след училище, за него всичко свърши, искаше му се да умре. В съзнанието му изплува образът й: отпуснатата повлекана, която ту го биеше, ту се лигавеше и хленчеше. Обзе го отчаяние, сви се, сякаш отново бе станал онова кльощаво и пъпчиво момче с панталони два номера по-големи.

Взе чашата със скоча и се премести във всекидневната в усилие да прогони мислите си; застана пред писалището на Джаки — нейния импровизиран ковчег за мощите на възхитителната мъртва Мерилин, отрупано бе с книжа, снимки, книги, имаше и стара механична пишеща машинка. Нейната идея фикс. Устните му се извиха в язвителна усмивка; ще се обади на Роуз и ще я накара да дойде. Защо не? Джаки бе навън, забавляваше се, а той какво да прави — да си играе сам ли? Тя нямаше да се върне още дълго; възможно бе дори да остане да нощува у баща си. Добрият стар носител на Оскар, пияндурникът Дейвид.

Погледът му веднага се стрелна към снимката в сребърна рамка, поставена над камината, тя сякаш го гледаше. Известният, привилегирован и високомерен Дейвид, който притежаваше всичко; дори някога бе имал и Анджела. Този факт разяри Дрю и омразата се просмука в тялото му като бавнодействаща отрова.

Анджела бе луда по Дейвид преди сума години, в Холивуд, а може би и още беше луда по него. Гореща, отровена от ревност кръв нахлу в главата му, защото веднъж, пияна, наистина много пияна, тя му бе признала всичко това и бе плакала като дете в обятията му. Накрая тя се изправи неуверено на крака и отиде в банята, кривеше се смешно на високите си токове, повръща и повръща в мивката, докато не й остана нищо за повръщане. Беше зърнал за миг изкривеното й, със следи от сълзите лице, но тя затвори и заключи вратата, за да не може той да види бледата й, с размазан грим физиономия. Но и този случай не промени нищо; след него той дори я желаеше още по-силно.

Когато най-сетне се появи и гримът й бе чудодейно поправен, тя се усмихваше с голямата си, сочна, червена уста, държеше се така, сякаш не се бе случило нищо. Накара го да се съблече, сетне бавно се отпусна на колене и близа, смука и гали, докато едва не го побърка. И непрекъснато повтаряше и повтаряше: Ние с теб можем да го направим колкото пъти поискаме… колкото пъти поискаме. Никога не забрави десетия път.

Дрю се вгледа в сините очи на Дейвид и обърна снимката с лице надолу. Само това можеше да направи.

Взе отново чашата си и изведнъж се сети пак за Роуз. Поколеба се само миг, вдигна слушалката и започна да набира номера, но веднага пред очите му изплува мизерният автомат до вратата на апартамента й и едва не го накара да промени решението си, а и в главата му някакъв глас непрекъснато нашепваше името на Анджела.

— Ало?

— Роуз?

— Не.

— Бихте ли я повикали на телефона? — рече той и бързешком добави обичайното английско моля.

— О, да, разбира се.

Чу как непознатото момиче почука на вратата и извика името на Роуз; отдалечи слушалката от ухото си.

— Ало?

— Роуз? Обажда се Дрю. Можеш ли да дойдеш?

— Сега ли?

— Да. В хотел Хайд парк, Найтсбридж, просто вземи едно такси и идвай.

Чу я как пое дълбоко дъх.

— Добре.

— Не се притеснявай… нали искаш да се видим, а?

— Да, разбира се.

Като изключим ролята на Мерилин, тя не можеше да мисли за нищо друго, освен за Дрю.

— Виж — той направи малка пауза, за да подбере по-добре думите си, — облечи нещо по-специално, нещо черно и изискано… инак може и да не те пуснат в проклетия хотел; не и ако си в онзи червен клин и с широкия пуловер.

— О, така ли? — озадачена рече тихо тя.

— Нещо специално за специална вечер — рече весело той. — И като пристигнеш, вземи асансьора и се качи направо в апартамента Бенет.

— Бенет ли?

Чуваше се само дишането й.

— Защо, какво има?

— Мислех, че името ти е Карочи.

— Така е — излъга той, но тази лъжа вече не приличаше на лъжа.

— А кой е Бенет?

Може би трябваше само да се изсмее, но вместо това пое отегчено дъх.

— Бенет е името на апартамента, гадже, не е моето име, нито на когото и да е другиго, не се безпокой.

— О, така ли?

— А сега защо не вземеш таксито и да дойдеш, както ти казах.

— Окей — рече тихо и радостно тя. — Ще дойда колкото е възможно по-скоро.

Той остави слушалката, взе скоча си и седна сред розовите възглавници на единия диван, обърнат срещу прозореца. Навън бе тъмно, светеше само лампа в парка и той можеше да види черните, прилични на скелети корони на дърветата да се полюшват почти в синхрон, ала сетне по стъклото затопуркаха едри дъждовни капки и картината се замъгли. Мислите му се върнаха на чека, който бе мушнал на сигурно място в джоба си, а сетне — естествено към онзи следобед в апартамента на Анджела, който никога нямаше да забрави: стриптийзът й, много професионалният й стриптийз.

Беше си дал обещание, че ще проследи произхода на Анджела веднага щом разполага с достатъчно време и някой и друг излишен долар; можеше да наеме частно ченге, което щеше да му поднесе резултатите много бързо, щеше да отговори на няколкото въпроса, които той вече си задаваше, щеше да поеме няколкото нишки и улики. Джаки веднъж бе споменала за бивш агент на майка й на име Олег. Дрю се засмя; в шоубизнеса едва ли имаше много агенти на име Олег. Човекът, разбира се, можеше вече и да е умрял, но това си бе нишка, нещо, с което да се започне.

Бутилката скоч на масата го примамваше; вдигна и отпи жадно, усети как възхитителната топлина изгаря устата, гърлото и стомаха му. В един миг стаята сякаш се разлюля и той бавно се усмихна, усетил как топлината се разлива по крайниците му. Анджела. С доволно изсумтяване вдигна крака върху ниската масичка и се ухили отново, защото това щеше да е инвестиция в бъдещето, може би — най-добрата, която някога бе правил.

Дъждът забарабани по-силно по стъклото и той се почуди дали Роуз бе успяла да хване такси. Погледна към телефона и си помисли дали да не поръча шампанско. Круг гранд естествено. Любимото на Анджела.

— Той беше, нали? — попита Бабс.

— Да.

Роуз мина покрай съквартирантката си и отиде в банята.

— Ще се срещаш ли с него тази вечер?

— Да.

— Кога ще се върнеш?

— Не знам.

— Каза ми да ти звънна сутринта, за да не се успиш.

— Ами, по-добре не си прави труда.

— Значи няма да се върнеш, така ли?

— Не знам.

— Което означава не.

— Не съм го казала.

— Но го имаше предвид.

— Какво е това, Бабс, игра на въпроси и отговори ли?

— Трябва рано сутринта да бъдеш в студиото.

— Знам.

Бабс въздъхна тежко и погледна приятелката си, като само се питаше защо толкова се безпокоеше за нея.

— Ще се оправя.

— И последния път така каза.

— За какво говориш?

— Ами, спомни си Джулс… и Франк… и…

— Не започвай пак.

— Той е доста по-възрастен от теб, Роуз.

— Знам — отвърна тя, — и ми е добре.

— Внимавай, за бога, та ти почти не го познаваш!

— Дрю е по-различен. А сега, имаш ли нещо против да се приготвя? Ще закъснея.

— Не спи с него… — рече тихо тя, но навярно вече бе твърде късно за предупреждението й.

— Какво? — Роуз бе пуснала душа.

Бабс затвори очи.

— Няма значение.

— Господи, още едно шоу е на заколение.

Джаки се намръщи, след като Макс започна да чете от Ивнинг стандарт.

— Тъжна премиера за Магия — наричана от различни критици слаба, смущаваща, смешна, макар и с добра идея… — Той замълча, но жадно поглъщаше думите с очи. — Фолоуз продължава: Потресен съм от липсата на критична и мениджърска преценка за това, че продукцията е била готова за премиера… дрън-дрън-дрън, единствените добри моменти са стандартни номера, музиката е слаба, липсва й вдъхновение… прекалено много е наблегнато на спектакъла, прекалено малко — на съдържанието.

— А какво казват другите критици?

— Долу-горе същото, с едно посредствено изключение, но в голямата си част отзивите не са в полза на продажбите.

— Боб сигурно е готов да се застреля, той смяташе, че държи в ръцете си истински хит.

— Е, аз определено не смятах така, нито пък ти, ако трябва да бъдем откровени. — Той поклати нетърпеливо глава. — Сценарият си е слаб още от самото начало — всеки, който има малко акъл в главата си, не би си позволил да превърне в звезда на шоуто гигантска кукла, пък нищо че свети и се люлее от чигите.

— Може би публиката ще хареса спектакъла, в крайна сметка и критиците понякога грешат — отвърна тя и си помисли за Боб Радклиф, стар приятел, през седемдесетте години бе вокалист на известна група. В изминалите две години той говореше само за Магия и бе вложил в мюзикъла всичко, което притежава. Ако наистина спектакълът отидеше в канала, това щеше да го съсипе.

— Не бъди наивна, Джаки.

Тя го изгледа ядосана.

— Не ме бива много-много да предсказвам или урочасвам нещата.

— Всичко идва с опита.

— Благодаря ти, Макс — рече тя, — речникът ти определено си го бива.

— Виж, скъпа, Боб просто е посбъркал малко — подметна саркастично той. — Решил е да заложи на шумния и агресивен ефект, на лазерните светлини и всичко е наред, с изключение на сценария, музиката и артистите се губят сред тези тонове блестяща, светеща сценография. — Той поклати с отвращение глава. — Онази смешна кукла е истинско инженерно чудо, може дори да бъде отличена с награда — бих отишъл дори дотам, че да сметна, че тя бие Старлайт експрес и Време по отношение на безсмислените спектакли, защото човешките същества всъщност изобщо не са необходими в този спектакъл.

— Съгласна съм с думите ти, но, правилно или не, известна част от публиката харесва подобни неща, а след като цените на билетите растат така главоломно, то тя ще очаква и още по-главоломни ефекти за парите си.

— Господ да ни е на помощ.

Той затвори вестника така рязко, сякаш искаше да каже, че въпросът е приключен.

Джаки едва сподави усмивката си.

— Алдо спомена ли ти за съкращаването на едно от солата на Мерилин във второ действие? — попита остро той.

— Имаш предвид Бени, камерата и аз, нали? Обсъдихме го, но не виждам причина да се паникьосваме още на този етап.

— Аз си мислех, че искаш тричасов спектакъл.

— Така е.

— Тогава трябва да се съкрати.

— Но не и за сметка на смисъла му.

— Не съм твърдял подобно нещо, но то е най-дългото в цялото шоу.

— И е фундаментален елемент от цялото. В известен смисъл тази песен е самата Мерилин, тя обобщава всичко за нея.

— Въпреки това може да се съкрати — продължи да настоява Макс, — а и ако предварителните заявки за билети са малки, когато премиерата излезе, то разходите за превишено време могат да се окажат катастрофални.

— Това е мой проблем, Макс — вдигна тя многозначително вежди. — Изненадваш ме; винаги съм смятала, че режисьорите слагат на преден план преди всичко артистичните съображения, а последно се интересуват от това откъде идват парите.

— Песента е прекалено дълга.

— Ще я нагласим, нали ти казах?

— Освен това ми се струва, че няма да е лошо да я прехвърлим в края на първо действие.

— И Алдо каза нещо от сорта. Защо не го обсъдим малко по-подробно, докато обядваме?

— На обяд съм зает, но можем да поговорим с теб в два, в студиото, преди съвещанието.

— Добре.

Усети обаче, че губи търпение, почуди се дали щеше да бъде зает с Ивон или с някоя друга жена, която очаква пламенно вниманието му някъде зад кулисите. Но тази мисъл отлетя още щом той пое към вратата.

— Първо ще се отбия в гардероба; трябва да уточним някои неща с Ивон.

Изгледа го как си отива и се запита, с известна доза съжаление, защо двамата така внимателно се избягваха, чудеше се как се оправяше с другите хора, по-скоро — с жените, дали не ги сваляше прекалено ясно.

Остана си така, смълчана на мястото си. Нищо в живота й не изглеждаше лесно, спокойно или дори правилно. На писалището й имаше чаша хладко кафе, тя я взе и отиде до прозореца, който гледаше към Чаринг крос. Тротоарът бе потъмнял от лекия ръмеж, който обвиваше цялата околност в мрачна мъгла — типично за ноември време. Движението по единия булевард бе спряло на червено, опашка търпеливо чакаше автобус, а група кришнари се опитваше да продава съмнителни албуми в името на бога Вишну и познатите им напеви Харе Кришна кънтяха в околностите на Оксфорд стрийт.

Погледът й се понесе по улицата и тогава тя забеляза Джейми, който си проправяше път по тротоара, раменете и главата му стърчаха над всички. Под едната си мишница носеше бяла торбичка, а в другата си ръка държеше пластмасова чашка — предположи, че току-що си бе купил обяд и се връщаше в студиото.

След Анабел го виждаше рядко, поне насаме, което бе на добро. Защо, по дяволите, трябваше да й усложнява допълнително живота; в края на краищата изобщо не го бе окуражавала. Може би се дължеше на шампанското и на бликащата романтична музика. Ала все пак някъде в подсъзнанието й витаеше картината от първата им среща, когато бе казал, че била доста красива. А и тя се поласка, нали така? Дори и сама в офиса си тя се изчерви. Не трябваше ли още тогава да се догади? Ала сега вече нищо не можеше да направи. Питаше се как можеше да е толкова сляпа за увлечението на Джейми, защото точно така си беше, а тя си бе мислила, че Дрю греши. Отново го бе подценила.

Ричард я гледаше как се облича, Луси нямаше нищо против, не бе като някои бивши негови гаджета, които избягваха да ги гледа — навярно се стесняваха и пред други мъже. Жените го омайваха: бе разбрал това преди много време и за него нямаше никакво значение дали жената, с която бе в момента, имаше някое случайно косъмче на зърното на гърдата, неравни зъби или трапчинки по бедрата, стига да е открил у нея черта, която да го привлича. Сплете ръце под главата си, в главата му се въртяха парченца от мозайката на спомените, които го възбуждаха. Имаше нещо абсолютно женствено в един голям, закръглен задник; в лакираните в яркочервено нокти на краката; в прекрасната извивка на бузата или гърдата; във вкуса на червилото. Усмихна се глуповато като видя, че тънкият чаршаф, с който бе завит, издайнически се надигна; очевидно мислите му бързо се бяха пренесли до гениталиите и той въздъхна, защото Луси вече навличаше джинсите си.

— Кога ще се върнеш?

— Късно.

— Искаш ли да се срещнем за обяд?

— Не съм сигурна дали ще мога.

Лицето й бе скрито зад тънката завеса от коси и той не можеше да види изражението й, но ерекцията му започна да спада.

Тя навлече през глава широкия пуловер и след като лицето й се появи отново, го погледна.

— Не клюмвай толкова бързо… може да се наложи да работя — рече тя весело. — Ако нещата се променят, ще ти телефонирам.

Той поклати глава.

— Не се безпокой… наистина… ще обядваме някой друг ден. Мислех си само че така щяха да се осмислят следващите осем часа, че малък слънчев лъч ще освети жалкото ми съществувание…

Нямаше да настоява; напоследък нещата вървяха по-добре, струваше му се, че невидимата бариера, която се бе издигнала помежду им, вече изчезваше.

Луси го замери с чехъла си.

— Не е нужно да прибягваш до насилие, скъпа.

— Заспивай отново.

— Хич не ми е до сън, след като те гледах как се носиш полугола из нашите покои.

— Някои от нас трябва да работят… — Отговорът й бе машинален, но съжали веднага за думите си, защото зърна сянката, която моментално затъмни веселите му дотогава очи. — Извинявай.

— Няма нищо, не съм от стъкло — рече той и добави прекалено весело: — Пък и скоро ще се присъединя към по-прекрасния от прекрасен състав на Сейнт Уинифред — остава само седмица — нямам търпение да отъркам рамене с такъв велик професионалист и талант като добрия стар Роджър. Направо чест за мен.

Той се изсмя пресилено и млъкна.

Тя не отговори, а се огледа внимателно в огледалото.

Ричард се протегна и спусна крака от леглото.

— А днес имам намерение да продължа с моя роман бестселър.

— Мислех си, че само се забавляваш с писането — рече тя, доволна от промяната в темата.

— Ами така беше — рече той и се почеса по главата, — но изглежда романът заживява свой собствен живот… както и да е, за мен е добре — освобождавам се от всичките си натрупани разочарования.

— Бих искала да го прочета.

— Не, още е рано — рече бързо той.

Тя го стрелна с поглед, изненадана от категоричността в тона му.

— Засега е още само нахвърляни абзаци, глупости… — рече отбранително той, но не бе само това.

В тези страници той присъстваше прекалено лично, това бе неговата собствена, отворена кутия на Пандора: всичките тайни, цялата болка, всичките му надежди и той не искаше да ги споделя, дори и с Луси. Пък и имаше много време; щеше да остави действието да се развива бавно, а сетне, когато го завърши, щеше да помисли какво да го прави. Не искаше светът да стане свидетел на поредния му провал; ако отхвърлят книгата му, то това поне щеше да стане писмено, чрез безликия офис на някои издатели и никой нямаше да види лицето му, никой нямаше да узнае. Просто — един анонимен плик в пощенската кутия.

— Е, когато си готов тогава… — рече тя и леко се намръщи, сетне погледна часовника си. — Трябва да тръгвам.

— Репетиции ли правите?

— Не съвсем, днес трябва да минем с Роуз песните от Мерилин. О, господи, спреят ми за гърло…

— Последния път го видях на полицата до ваната.

Тя винаги пееше, докато вземаше вана, и снощи не направи изключение. В някои от онези редки, красиви мигове на общение между двамата му бе доверила, че в потъналата в пара баня пеела най-добре, вземала най-чистите си тонове, ала никой не я чувал. Но той винаги я слушаше. И в гласа й предишната вечер имаше нещо ново, нещо, което го накара да застане като вцепенен на малкото килимче пред вратата, докато тя с лекота изливаше тъжните и нежни фрази, музиката се извисяваше и извисяваше, а сетне започна да стихва тъй деликатно и тъй мило, че той се почувства така, сякаш нещо бе заседнало в гърлото му.

Луси изчезна и сетне се появи, стиснала аерозолната опаковка.

— Надявам се, че не застрашава озоновия слой — рече ухилен Ричард.

— Ох, ама ти нямаш спиране. — Тя се усмихваше. — Хайде, ще се видим по-късно.

— Ще приготвя вечеря — рече сериозно той.

Тя му прати въздушна целувка.

Неочакван порив на вятъра обърна чадъра й. Луси изруга тихичко и прекоси улицата, за да вземе напряко през хълма Примроуз. Беше валяло цяла нощ и сега земята бе прогизнала, от дърветата се стичаха капка подир капка и набраздяваха локвите, а тясната пътечка бе превърната в каша.

Мислите й се върнаха към Ричард: как бе застанал нащрек, когато спомена, че иска да прочете романа му. Не бе характерно за него да бъде тайнствен и тя се запита какво ли съдържаха онези гъсто изписани редове, та да не иска тя да ги види. Потрепна, когато вятърът връхлетя върху лицето и косите й и за миг я ослепи. Но и тя държеше някои неща в тайна от него, нали така? Имаше това-онова от миналото й, което в никакъв случай не искаше Ричард да узнае, защото то бе резултат от унизителни, отчаяни стъпки, които й бяха донесли твърде малко в замяна.

Бодна я чувството на горчив срам: тя пак постъпваше така, след като се съгласи да се срещне с Роджър, защото се чувстваше задължена, загдето помогна на Ричард да получи роля в Сейнт Уинифред. Както и в предишни случаи отначало това й се стори добра идея, но някакъв вътрешен гласец непрестанно й нашепваше Глупачка, глупачка, глупачка. Отново.

Той стоеше гол до прозореца и я гледаше как се бори с вятъра и дъжда: малка черна точица, която ставаше все по-малка и по-малка и накрая — незабележима, когато пое напряко през парка, а и дъждът връхлетя върху стъклото. Ричард потрепери, взе прекалено големия пуловер, който майка му бе изплела в студентските му години, и го нахлузи през глава. Зашляпа към кухнята, напълни чайника да стопли вода за чаша нескафе. Докато изпълняваше този успокоителен ритуал, се улови, че мислите му препускат назад във времето, към онова ужасяващо парти Викарии и гърли, на което се бе запознал с Луси. Беше я забелязал още с влизането си: тя слизаше по стълбите; единствена от момичетата носеше расо и не демонстрираше обилието от плът, с която Майката природа я бе дарила. Луси изобщо не се нуждаеше от това. Спомни си как изведнъж се възбуди, когато тя отвърна на усмивката му. Дори и сега, само при спомена за това, сърцето му заби по-силно.

Тръгнаха си твърде бързо от отвратителното празненство. С една ръка държеше нейната, а с другата — бутилката евтино вино, която бе донесъл за партито, а сетне тайничко измъкна. Когато най-накрая намериха такси, тя бе замръзнала и той я стопли като я загърна, прегърна я и напъха ръцете й в дълбоките джобове на палтото си. А сетне се любиха лудо и страстно в мръсния му малък апартамент в Кенсингтън. Беше съвсем просто и ясно, поне за него.

Чайникът завря, той напълни голямата емайлирана чаша и отпи от горещото кафе прав, до печката. Нещата не си останаха такива, разбира се, но за него все още бяха добри, беше сигурен, че в сърцето му няма място за никого другиго; Луси бе всичко, което желаеше. Облегна се на кухненските шкафове и се взря в евтините тапети, които бяха наследили от предишните обитатели на апартамента. Ред домати се кръстосваше с кочани царевица и краставици, а презрелите ябълки приличаха повече на домати. С неохота си помисли дали да не направи нещо полезно — да свали тези отблъскващи тапети и да боядиса, но погледът му се отклони към отворената врата и към старата пишеща машинка до стената и, сякаш привлечен от нея, той седна на стола, който изскърца под тежестта на голия му задник върху изтърканата възглавница. Започна да пише.

Макс заговори отново и Джейми уморено вдигна очи; пак спореха за една от песните, за това кои стихове да бъдат съкратени. Гордън и Джо, поетите, бяха на мнение песента да си остане без съкращения и размествания на куплетите; Алдо бе за компромис, но Макс настояваше на значителни съкращения. А Джаки, Джаки току-що бе излязла, потърсиха я по телефона и столът й стоеше прекалено очевидно празен; щом се върне, той щеше да превключи вниманието си отново към Макс или към собствените си бележки, щеше да се преструва, че попива всяка дума от спора.

— Но това послание се повтаря отново и отново…

— Така е, за да разбере публиката, че този момент от спектакъла, от живота на Мерилин — поде Джо — е с архиважно значение.

— Но не смятам, че публиката трябва междувременно да умре от скука.

— За бога, Макс, песента е хубава!

Джейми затвори очи, все още не можеше да свикне с богохулството, което слушаше всеки ден. Те не разбираха, естествено, какво означаваха думите им, и ако Бог съществуваше, Джейми не смяташе, че Той би бил толкова елементарен, че да ги прокълне без да се замисли. Сведе поглед към снопчето листи и писалката, трябваше да си води бележки, да се учи, а вместо това върху бялата хартия се виждаха само внимателно изрисувани спирали, една подир друга, всяка следваща — по-малка и по-малка, докато накрая ставаха едва забележими.

Дотук бе научил твърде малко, защото никой на практика нямаше времето и търпението да го учи и да му обяснява. През повечето време го използваха да предава различни съобщения, да вари кафе, да присъства на заседания като днешното, на които той не можеше да допринесе с почти нищо.

Не бе и напълно запознат с легендата за Мерилин Монро, но дори и само след като прочете биографията й, все още не можеше да разбере с какво е привличала и омайвала тази емоционално объркана жена, без значение колко красива и съблазнителна е била, свършила накрая като удавница в наркотиците. Това го потискаше — книгата, жената, легендата — твърде малко неща, които да компенсират постоянното споменаване на поквара, стремеж към удовлетворяване на плътски желания, суета и секс. А и сексът бе изпразнен от съдържание, грозен.

Сексът — тази дума изглежда го преследваше навсякъде.

Джейми си спомни съня, който го разбуди предишната вечер в безопасния мрак на стаята му: Джаки — гола под него, усмихната, примамваща, невероятно мила. Въображението му бе толкова силно, толкова ярко, че той сякаш усещаше как целува устните, лицето, шията й, усещаше горещата й гръд. Не се поколеба как да се справи с ерекцията си, стигна до разтърсилата го кулминация, след която се почувства слаб и замаян и все още желаещ я.

Баща му сигурно се е обърнал в гроба.

На седмия му рожден ден старият бе казал на Джейми, че този ден е от голямо духовно значение, защото според католическата църква той вече е постигнал разума и затова вече е в състояние да извършва както простими, така и смъртни грехове. Мисълта за смъртния грях бе ужасявала Джейми години след това — смъртният грях, който убива душата, като я лишава от Божията милост; затова трябва веднага да се изповяда пред свещеник, преди още Бог да е простил.

Спомни си думите на изпълнения с добри намерения свой баща — това го осъзна сега — които той му повтаряше с години: Човек със смъртен грях ще се гърчи на най-силния огън в ада цяла вечност. И сега той ще бъде проклет, заради всичките правила, които бе нарушил.

Гласовете в коридора го накараха да вдигне глава: вратата се отвори и Джаки се завърна.

— Извинете ме… — рече тя.

Гледаше я как пресича студиото. Беше му трудно да я гледа и да не се отдава на нечистите помисли, които баща му така презираше. Това не се случваше с други жени, с които контактуваше, а те не бяха никак малко сега, след като постановката набираше скорост. Онова, което изпитваше към Джаки, му се струваше съвсем естествено и твърде малко можеше да стори за него, дори и да искаше.

— Не оспорвам качествата на песента, Джо — сопна се Макс и прекъсна мислите на Джейми. — Въпреки драматичния й потенциал, тя ще прозвучи като повтаряща се и ще разочарова — въздъхна, изгубил търпение той. — Просто е дяволски дълга.

— Добре, добре, да спрем дотук — рече спокойно Джаки и се обърна към Джо и Гордън. — Бих искала отново да огледате песента и да видите дали няма начин да се стегне малко, без да се разваля ефектът й. Не искам големи съкращения — натърти тя и се обърна към Макс, — това още не е необходимо.

— Господи, след три седмици започваме репетиции!

— И въпреки това няма още нужда да се вдига тревога.

— Въпреки факта, че Алдо иска промени в текстовете на поне половината от песните в спектакъла?

— Това е малко по-различно нещо, Макс… — намеси се тихо Алдо, изненадан от грубия отговор на Макс и от твърдоглавието му. Той най-добре от всички би трябвало да знае, че на този етап на продукцията на който и да е мюзикъл съществува определен хаос и че някои текстове трябва да се променят — някои думи, без значение колко са важни, не могат да се изпеят лесно, други пък чак когато се пробват на репетициите се оказват неразбираеми. Погледна изпитателно Макс и се зачуди защо бе толкова досаден.

— Добре, добре — рече уморено Джаки. — Макс, след малко имам среща в телевизия Темза, искаш ли да дойдеш с мен?

— Имаш предвид веднага ли?

— Би трябвало да свършим това заседание преди половин час — рече внимателно тя. — Можем да поговорим за тревогите ти относно текстовете по пътя.

Той не отвърна веднага, а тя направи опит да прикрие раздразнението си, обърна се към останалите, които се надигнаха.

— Благодаря на всички — рече. — Бих искала да се съберем отново в този състав в сряда по същото време.

— Доколкото разбирам тази среща в Темза е свързана с рекламната кампания? — намеси се остро Макс.

— Точно така. Навън чака кола, ще се срещнем след пет минути.

Тя не изчака отговора му, а се обърна към Джейми.

— Надявам се днес да си купил това-онова — усмихна се тя и усети как се изчервява, затова бързо добави: — Ще се видим по-късно или утре заран.

Той кимна, забеляза червенината по бузите й — несъмнено тя се чувстваше притеснена с него и той трябваше да промени това по някакъв начин. Дори и баща му веднъж го изненада със съмнителния комплимент, че можел да очарова и маймуните по дърветата. Смяташе обаче, че засега светският му опит бе отчайващо нищожен, че годините, прекарани в самота с баща му, а после и в семинарията, го бяха подготвили само за духовния балон, който се рее спокойно над болката и над сложността на истинския живот.

Вратите на студиото се отвориха и затвориха, той премигна и разбра, че бе останал сам. Навън вече се смрачаваше, чуваше се тръгването и спирането на колите, гласове се носеха ведно с шум от безброй стъпки. Тротоарите бяха черни от тихия дъжд и влагата щеше да се просмуче през дрехите до кожата му. Когато стигне в Хампстед, щеше да изкачи стръмния хълм към къщата на кръстницата си с бавни, тежки стъпки, щеше да си мисли за Кения, за връх Марсабит, където светът, който познаваше, бе целият в синьо и златно, потънал в тишина, от която дъхът ти секва.

— Какво, по дяволите, те мъчи?

Макс погледна изображението си в огледалото в тоалетната, сетне погледът му се отмести към Алдо, който го наблюдаваше внимателно.

— Нищо.

— Хайде, хайде, Макс — смъмри го Алдо, — познаваме се отдавна.

— Така ли?

Алдо поклати отчаян глава.

— Добре, да бъде както искаш, но не забравяй, че те попитах.

Той се завъртя кръгом и тръгна към вратата.

Макс го изгледа.

— Мисля, че съм пипнал нещо.

Алдо бавно се обърна.

— Господи, няма ли да ти дойде умът в главата?

Макс сви рамене.

— Трудно е човек да променя установените си навици.

— Ами Поли?

— Какво за Поли?

— Ами, нали още живееш с нея?

— О, сега разбирам какво искаш да кажеш. — Той се усмихна горчиво. — Не сме правили секс от седмици.

И слава богу, само това му липсваше сега!

Алдо събра вежди в озадачено намръщване.

— Има някакъв механичен проблем във възпроизводителната си фабрика и не ме допуска дори да приближа.

— Мислех си, че иска да забременее.

— За съжаление още иска, но докато не се установят проблемите, моят вдигнат, пулсиращ член си остава ферботен[1], което е добре дошло при стеклите се обстоятелства.

Той не искаше да съсипе и малкото останали му шансове с Поли; тя бе хубава, с добро положение, баща й притежаваше комай половината Шотландия, включая и значителни нефтени полета в Северно море. Това не бе нещо, което човек да отхвърли с лека ръка.

— Сериозно ли е?

— Предполагам, че е гонорея.

— Имах предвид Поли.

— О, един бог знае, фиброма или нещо подобно.

Алдо въздъхна и отново се почуди защо едно такова хубаво момиче като Поли бе допуснало да се замеси с човек, тъй погълнат от себе си, като Макс. По Макс бе талантлив, нали така? И известен сред театралните среди. Не бе още Тревър Нън или Тери Хандс, но Алдо с неохота прецени, че бе на път да ги стигне и Поли без съмнение го знаеше. Не забравяше за възможностите, които никога не пропускаше, като например тайнствената му способност да осигури появяването на името си в Пънч, във влиятелния Обзървър или в страниците за театрална критика на Сънди таймс. Преди няколко месеца успя дори да се появи в телевизионното Саут бенк шоу, въпреки отчайващото си представяне в една от културните програми на Би Би Си година по-рано. Алдо потръпна вътрешно — по онова време Макс чукаше жената на продуцента и тя бе убедила резервирания си съпруг колко вълнуващ бил този обещаващ режисьор. Още помнеше как се бе изсмял Макс.

И все пак, той бе по-различен от стотиците други примадони, с които се бе сблъсквал през двайсет и пет годишния си стаж в театъра: гигантски егоисти, крачещи по сцената, убедени в титаничната си предопределеност, винаги жадни за внимание, аплодисменти и известност, която никога не им стигаше.

— Доколкото разбрах си, ходил на лекар.

— Още не.

— Какво?

— Утре заран, Алдо, не се паникьосвай.

— Откога знаеш?

— От сряда.

— За бога, досега трябваше да предприемеш нещо.

— Мислех си, че тревогата може да се окаже фалшива.

Като пълен глупак той се бе самозалъгвал, че симптомите са фалшиви; все пак не бе съвсем сигурен, защото последният път, когато бе събрал достатъчно воля да уринира, не се чувстваше така, сякаш изхвърляше сярна киселина.

— Искаш да кажеш, че си се надявал да е така.

Макс стисна отчаян очи и избъбри едва ли не към себе си:

— Защо човек не може да се наслади на едно невинно удоволствие, без да си получи дозата.

— Едва ли е толкова невинно.

— Не се нуждая от поучения, Алдо — сопна се той, — особено от теб.

— Защото съм обратен ли?

Макс дори успя да се изчерви.

— Може да съм обратен, но глупак не съм. — Алдо се усмихна с известна доза отвращение. — Поне не и в тези исторически времена на СПИН. Ще се видим утре. Имам да свърша още доста неща.

Отвори вратата и се почувства изкушен да я затръшне зад гърба си, само че не си струваше да го прави заради Макс. Пое дълбоко въздух, защото въпреки онова, което бе казал на Макс, той наистина бе глупав, безотговорен и не подбираше много-много. Не подбираше, беше безразсъден, винаги готов да се наслади: да опита всичко, което може да се опита, да вкуси онова, което може да се вкуси — дори и жени.

Някога, сега му се струваше толкова отдавна, пътуваше по няколко пъти годишно до Банкок: безразсъдни, красиви, опасни пътувания. Никога нямаше отново да се върне, разбира се, там имаше прекалено голямо изкушение, прекалено много спомени. А и Джоно го нямаше, тъй че нямаше смисъл. Беше се опитвал да се самозалъгва, че както и преди щеше да намери някое друго стройно, хубаво момче с гладка, мургава кожа, че и то щеше да е същото като Джоно, че щеше да му достави същото удоволствие, ала не бе вярно. В обятията на Джоно той бе познал целебното спокойствие, което не бе намирал с никого другиго.

Погледът на Алдо се замъгли; когато образът на Джоно изплува в паметта му, изпита единствено тъпа болка. В един краткотраен и изпълнен с надежда период той си бе мислил, че може и да стане: че някак си щеше да намери за момчето място в своя собствен свят, че можеха да живеят и да се обичат, а всичко останало — да върви по дяволите.

В крайна сметка Джоно не бе разбрал или не бе повярвал, че би могъл да го отведе в Англия — към относително благоразумие и към шанса за по-приличен живот. Накрая отказа да дойде и те се сбогуваха в навалицата на железопътната гара. Джоно му бе пратил въздушна целувка със съвършените си устни с цвят на праскова, сетне просто си бе тръгнал, изчезна в морето от маслинови лица, досущ като някой прекрасен дух. Назад — към евтините барове и евтините сексуални удоволствия, които той създаваше с такава изтънчена опитност. Алдо преглътна, не искаше да си спомня, не искаше да мисли за онези кратки, несвойствени и понякога брутални срещи, които Джоно несъмнено осъществяваше с обичайната си непоколебима щедрост. Може би самият той — Алдо — не разбираше нещата.

Макс изплакна уста с чаша вода, изплю я ядно в мивката, ядосан на това, което бе казал на Алдо, на онова, което не биваше да му казва. Защото по принцип не даваше и пет пари какъв бе музикалният му режисьор и някогашен приятел, нито пък къде си пъхаше онази работа; по-скоро го вбесяваше прекалено праведното му отношение, което този набожен, лицемерен боклук Алдо бе започнал да възприема през последните няколко месеца.

Макс изсумтя нетърпеливо, държеше ръцете си под струята на чешмата и гледаше изображението си в огледалото: видяното не му харесваше. Но това не бе нещо ново: беше нисък, слаб, с тесни рамене, без брадичка, ала въпреки това видът му, или по-скоро липсата на добър външен вид никога не му бе пречил, когато станеше дума за противоположния секс. Решаващо значение имаше властта — онова, което би могъл да направи за жените — никога не се бе заблуждавал по този въпрос; това бе факт от живота и той се запита дали изобщо можеше да стори нещо с почти ирационалното пренебрежение, което изпитваше към жените изобщо. Понякога то го безпокоеше; пречеше му, замъгляваше мислите му, но никога не изчезваше, забито като пирон в съзнанието му.

Шумът от водата, която продължаваше да тече, го накара да премигне. Завъртя бавно крана, докато остана да се точи само тънка струйка, изпита внезапно желание да уринира, но потисна импулса, защото не искаше ново напомняне за евентуалното си състояние. И откъде, по дяволите, го бе пипнал? Ивон бе луда по него, не можеше да допусне, че тя го сееше наляво и надясно, но ако не бе Ивон, тогава източникът би трябвало да бъде Надя — сестрата на Поли. Ала и това не бе възможно; тя бе само на седемнайсет години и все още не бе завършила училище. Макс осъзна, че се бе увлякъл по нея, дори доста, което го изненадваше винаги, когато си даваше труда да помисли по въпроса. Той не бе човек, който да си пада по жените, с които бе.

Намръщен той приглади пуловера си, а сетне постави нежно ръка върху малкото хълмче в панталона си, под което бяха скрити гениталиите му. Може в крайна сметка и да му нямаше нищо, но инстинктът му говореше друго, стомахът му се сви при мисълта за мрачните, неприятни последици, които несъмнено щяха да последват.

— Става късно.

— Само още по чаша вино.

Луси се вгледа в слабото, загоряло лице на Роджър и се запита дали не използваше солариум.

— Трябва да се върна в студиото; в пет трябва да съм в гардеробиерната.

Този обяд се бе проточил през целия следобед. Тя нарочно закъсня, искаше да го съкрати, но Роджър се възползва от закъснението й, твърдеше, че им трябвало време, за да поправят нещата. Луси отчаяно въздъхна вътрешно.

— Има още сума време. — Той наля вино в чашата й и рече бавно: — Предполагам Дик очаква с нетърпение да започне с мен в понеделник.

— Естествено, той се радва, че отново има работа.

— Разбира се, а и винаги е полезно да познаваш някого, който да е на подходящото място и в подходящото време, не смяташ ли?

— Знаеш, че съм ти благодарна, Роджър — рече с усилие тя.

— А и Дик би бил, няма съмнение, стига да знае — ухили се той.

Последва неловко мълчание, тя се бе взряла в тъмночервеното вино в чашата си и усети как по врата й се стича капчица пот, след като си помисли какво би сторил Ричард, ако разбереше. Запита се с чувство на безпомощност как бе допуснала да бъде натикана в такъв тупик и то тъкмо от Роджър.

Толкова ли лесно забрави, че той бе скъсал отношенията им? Нима бе още заслепена от неотразимия му чар толкова, че да й бъде трудно да откаже? Тя го погледна, забеляза, че я наблюдаваше спокойно, добре познатото му изражение сякаш искаше да й каже, че може да му се довери безусловно, че държи на нея. Роджър винаги владееше номера да те накара да му повярваш.

— Знам, че са само шест епизода, а и ролята не е кой знае каква… — продължи внимателно той, ръката му бе положена върху нейната — … но имам известно влияние върху екипа, а дори и помагам в сценария — нали разбираш, някои идеи, съпътстващи линии на действието, все от този сорт неща, и ако нещата потръгнат…

За частица от секундата погледите им се срещнаха и тя усети как лицето й се налива с кръв.

— Аз наистина трябва да тръгвам, Роджър.

Той пусна ръката й и погледна часовника си.

— Колко бързо лети времето… — Устните му се свиха в престорена тъга.

— Не мога да си позволя да закъснявам.

— Разбирам те напълно. — Той се усмихваше широко, подканващо, демонстрирайки съвършените си бели зъби. — Ще те откарам.

— Не е нужно, наистина, ще взема такси.

— Искам да го направя.

— Няма нужда, Роджър.

— Искам, Луси.

Гледа я докато тя не отклони погледа си, след което щракна с пръсти към най-близкия сервитьор за сметката.

Тя стоеше без да помръдне на мокрия тротоар пред студиото. След като подкара яркочервената си алфа ромео, Роджър натисна клаксона и тя потръпна. На отсрещния тротоар яркожълта табела с тлъсти черни букви призоваваше минувачите: Резервирайте отсега коледния обяд за вашата компания! Беше краят на ноември, задаваха се празниците, за които тя почти бе забравила. Въздъхна леко и се запъти към студиото, от което Джаки и Макс Локхарт тъкмо излизаха. Лицето на Джаки светна в усмивка, но Макс се спря и сърцето й се сви.

— Чакат те в гардеробната.

— Закъснях само с две-три минути.

— Това не е хубаво, скъпа — рече саркастично той, — но в бъдеще ще се опитаме да не се повтаря, нали?

Погледът му се плъзна по тялото й, сетне отново се върна върху лицето й и устните му се изкривиха в невесела усмивка. Той отмина, злобарски доволен от очевидното й притеснение, доволен, че бе намерил върху кого да излее лошото си настроение.

Тя не отвърна нищо, само изгледа гърба му, изпита силно желание да му каже нещо обидно и пагубно. Сетне пое по дългия коридор към владенията на Ивон, от другите помещения се носеше глъч, песни, а от това тя само се почувства още по-самотна. Ако бе възможно, още на мига би се обърнала кръгом и би се върнала към безопасността на малкия, овехтял апартамент, за който винаги бе твърдяла, че го ненавижда — където Ричард я чакаше и готвеше вечерята. Би се върнала и би затръшнала вратата на целия свят.

— Да не би да имаш проблеми? — попита Джаки, докато се качваха с Макс в колата.

— Какви проблеми?

— С Луси.

— Не съвсем — отвърна внимателно той. — Просто исках да се уверя, че се справя; в края на краищата и двамата знаем колко е разочарована, че не получи главната роля.

— Мисля, че го прие доста добре.

Макс помълча малко, след което каза:

— Преди две години за малко да работя с Луси, но тогава ми се стори малко нервна.

По лицето му пробяга сянка като си спомни неуспешния опит да я свали; и сега върху красивото лице на Луси бе изписано зле прикрито отвращение.

— Така ли? — отвърна изненадана Джаки. — Не си споменавал досега.

— Не мислех, че е важно — рече бързо той. — Както казах, бе преди две, че и повече години.

— Хората се променят — промълви тихо тя, актьорската професия сама по себе си бе достатъчна, за да изнерви когото и да е. — Между другото, чудя се дали да не помислим сериозно върху това да въртим момичетата: едната вечер Роуз, другата — Луси.

— Не, не почвай отново.

— Ролята е много изморителна…

— Но Роуз може да се справи.

— Тогава друг вариант — седмица — едната, седмица — другата!

— Нали обсъждахме вече това и ти каза, че ще се съобразиш с решението ми.

— Струва си да помислим отново.

Тя погледна през прозорчето и се запита защо той не искаше да се съгласи с нея поне веднъж, защо поне не бе склонен да посрещне предложенията й с подобаваща благосклонност.

— Роуз не ме впечатли с особена издръжливост.

Предишният ден Джаки я бе видяла полугола в гардеробната и бе поразена от това колко крехко изглеждаше момичето.

— Съгласен съм, че е малко слабичка, но от миналата седмица насам е наддала с един килограм, а и аз й обясних колко важно е да се храни добре, да взема витамини и тъй нататък, както и да си ляга рано. — Той се намръщи. — А освен това нали не си забравила къде я открих?

— Един кратък номер в Мадам Джо Джо не може да се сравнява с главната роля в мюзикъл, роля, която означава, че ще е на сцената в деветдесет на сто от времетраенето на спектакъла.

— Не забравяй колко изтощителна може да бъде работата на актьора в нощен клуб.

— Не забравям, просто се опитвам да предвидя евентуалните проблеми и да ги избегна, ако мога. Не е необходимо да ти напомням, че в това шоу са вложени много пари, да не говорим за твоята и моята репутация. Ще бъде фатално, ако Роуз не издържи поради това, че сме я пренапрегнали извънредно.

— Добре, Джаки, добре скъпа — рече сухо той, — вярно е, че никога не ми е харесвал вариантът една вечер едната, на следващата — другата. Просто ефектът върху публиката е по-слаб. В крайна сметка това не е шоу с известни звезди, нямаме имена, които да привлекат тълпите, но се надяваме Роуз да се превърне в звезда за една нощ. Хората просто ще идват да видя и чуят именно нея. Същото обаче не важи за варианта с двете момичета: просто не можем да ги превърнем и двете в звезди още на премиерата.

— Ние не продаваме звезда, Макс, продаваме мюзикъл, наречен Мерилин.

— Мерилин е Роуз — рече бавно и търпеливо той. — И Роуз е Мерилин.

— И тя може да рухне досущ като Мерилин, ако я подложим на прекалено голямо напрежение.

— Чакай, чакай, не сме ли прекалено мелодраматични?

Тя затвори очи, изгубила търпение.

— Добре, Макс, добре. — Обърна се към него. — Сериозните репетиции започват съвсем скоро, а в края на януари, малко преди да се преместим в Аделфи ще поговорим отново за това.

— Ще бъде справедливо да дадем на момичето реален шанс — настоя той.

— Точно затова се съгласих да изчакаме до края на януари.

— Добре — рече той, — добре. — И потърка ръце.

— Междувременно ще включа Луси в деветдесет на сто от рекламните снимки преди премиерата.

— Като застраховка.

— Може да се каже и така.

— Хубаво, хубаво — рече разсеяно той, вече изгубил интерес към разговора.

Тя погледна през прозорчето към хората, които се тълпяха по тротоарите.

— С кого по-точно ще се срещнем в Темза?

— С Майкъл Кинси.

— Детето чудо — усмихна се цинично Макс. — Нали той води сутрешното шоу?

— И Горещи забавления.

— Наистина ли? — провлече той. — Не знаех.

Макс веднага се заинтригува. Горещи забавления бе започнало едва през септември, но вече бе с най-висок рейтинг сред леките, забавни предавания. Беше нещо повече от топшоу, с видеоклипове, които можеха да включат всичко от Павароти до мускулите на Шварценегер. Програмата бе, най-меко казано, непредвидима, но много гледана.

— Той е готов да ни даде време, ако включим една песен от спектакъла.

— Има ли нещо конкретно предвид?

— Много би искал да се спомене някак си между другото и за аферата Кенеди — Монро.

— Можем ли да го направим?

— Не виждам защо, по дяволите, не. За това вече е говорено и писано и не смятам, че ще ни дадат под съд, особено след като фамилията Кенеди почти не слиза от скандалните хроники, а легендата Монро преживява своето възраждане. Ще бъде малко, как да го кажа, неудобно за онези, които са познавали Монро интимно, защото легендата непрекъснато се завръща със смущаващите си въпроси, на които никога не е имало отговор.

— Имаш предвид реалните факти за връзката й и с двамата братя Кенеди?

— И това… — отвърна тя, — и истинските факти за смъртта й. Всичко, което съм прочела по случая, води до заключението, че зад версията вероятно самоубийство се крият още доста факти. Никога не е правено пълно или открито разследване за причините за смъртта й, въпреки съмнителните обстоятелства и въпреки обвиненията в небрежност или съзнателно прикриване на фактите от страна на властите. Кинси искаше да разбере дали в спектакъла става дума за това — символично или по някакъв друг начин, дали в някоя от песните не се споменава.

— Среднощни телефонни обаждания?

— Точно за нея става дума.

— Ако поставим шоуто и в Америка, на някои хора там тези намеци няма да им харесат.

— Аз, поправям се, ние не намекваме нищо, нито се опитваме да даваме становище за онова, което е станало преди трийсет години. Мерилин е мюзикъл за живота на Монро, толкова достоверен, колкото можем да си позволим при тези обстоятелства. Очевидно мъжете са играли огромна роля в живота й, това е документирано много точно: тя ги е използвала и те са я използвали поради най-различни причини. Що се отнася до Монро, то тя е смятала, че има руса коса и тяло, което мъжете харесват, и това в основни линии й е било достатъчно, за да получи онова, което е искала.

— Имаш предвид режисьорските свалки ли?

— Знаеш много добре, че влиятелните хора от студиата постоянно са инспектирали начинаещите и кандидат — звездичките, дори Монро е известна с думите Най-лошото нещо, което едно момиче може да направи, е да каже „не“ на някой от тях.

— Не е ли твърде преувеличено?

— О, хайде, хайде, Макс, и двамата знаем, че режисьорските свалки не са напълно изчезнали от лицето на земята, дори в нашето тъй наречено просветено време.

Макс я погледна, изпълнен с подозрение, но не отвърна нищо.

— След като вече е станала известна, тя е можела да използва славата, красотата и сексапила си, за да се устреми към бляскав живот и към онези богати и влиятелни мъже, които е смятала, че ще осъществят мечтите й. Чиста фантазия, разбира се. Нищо и никой, изглежда, не е оправдал очакванията й.

— Би могло да се каже, че тя е гонила собствената си опашка.

— Както често съм казвала и преди, Макс, използваш направо очарователен речник.

— Не съм много далеч от истината — рече в своя защита той. Ала познанията и убедеността й му направиха силно впечатление. — Както и да е, по въпроса за Кинси: трябва да заснеме последната сцена от спектакъла. Тя ще му допадне.

Финалната сцена, така грижливо и внимателно планирана, изплува в съзнанието й: свиващият се лъч на прожектора се фокусира върху голото тяло на Монро, чуват се затихващи телефонни разговори, гласове, които долитат от мрака… И сетне — тишина, пълна, абсолютна тишина.

— Разбира се, ще е нужно доста да се поработи.

Джаки се сепна.

— Естествено — отвърна, — но инак самата идея ти допада, нали?

— О, да — рече той, — това е един почти перфектен финал.

Роуз лежеше на пода, стиснала гиричките в малките си юмручета. Пое дълбоко дъх и бавно сви ръце в лактите, приближи гирите до гърдите си, подържа ги там, след което отново ги отпусна към килима във всекидневната. Изпълни упражнението десет пъти, след което се преобърна по корем и опита двайсет лицеви опори; не можа обаче да направи повече от дванайсет. Ще стане, помисли си, подобряваше формата си с всеки изминал ден.

Лежа дълго време неподвижна на килима, взряна в синята тъкан, която сякаш се простираше докъдето видят очите й, досущ като някакъв тайнствен свят. Облиза сухите си устни и потрепери — потта започна да изстива върху кожата й.

След като получи ролята, тя се отказа от кокаина и марихуаната; с тях успокояваше разклатените си нерви и отчаянието си. Сега обаче нещата бяха по-различни.

Роуз се изправи и погледна изображението си в огледалото върху отсрещната стена. Протегна шия, повдигна брадичка, сетне отпусна ръцете си и погледът й спря върху гърдите, бедрата, краката. Всичко бе миниатюрно и с елегантни форми, с изключение на очите и устата й. Черното трико още повече смаляваше тялото й и подчертаваше формите му. Безпокоеше я единствено миниатюрността. Дори Ивон, шефката на гардероба, имаше проблеми да я подпълни тук и там за ролята й на Мерилин; все пак само за седмица бе наддала цял килограм, благодарение на Бабс и домашно приготвената храна. Погледна със съжаление изпъкващите под трикото зърна на гърдите си — бяха големи колкото копченца.

Прокара нежно ръце по гръдния си кош и изпита необяснима тъга; но той я обичаше, тя знаеше това, а и той й даваше да го разбере с телефонните си обаждания, с обедите, с червената роза, която бе мушнал небрежно в деколтето на блузата й. Беше я накарал да обещае да не казва никому за връзката им, особено на хората, заети в работа по спектакъла. Ако Джаки разбереше, то тя нямаше да одобри изпълнителката на главната роля в любимия й мюзикъл да бъде подложена на допълнително емоционално натоварване в добавка към и без това напрегнатия цикъл от репетиции, който щеше да става все по-напрегнат и по-напрегнат с приближаването на премиерата.

Роуз се усмихна, като си спомни как внимателно я бяха обгърнали ръцете му — сякаш да я защити, да й каже посвоему, че няма нужда никой да се безпокои, защото той ще се погрижи за нея. И тя го обичаше, о, да, наистина, нямаше никакво съмнение.

Устните й се разтеглиха в щастлива усмивка, никога досега животът й не й бе обещавал толкова много: беше получила главна роля в Уест енд, което означаваше, че ще може да си плаща сметките, щеше да стане звезда, всички го твърдяха, а и се бе запознала с такъв невероятен мъж като Дрю, който изглежда наистина държеше на нея.

Много пъти досега бе пожелавала подобни неща, ала надеждите й бързо се попарваха и отстъпваха място на разочарованията. С непривичен за нея проблясък на самопознание Роуз осъзна, че винаги досега бе вземала погрешни решения или бе правила погрешен избор; дори и в училище бе така, а и нищо не се промени, когато навлезе в истинския живот — само броят на грешките й се увеличаваше. Но досега.

В съзнанието й се появи музиката на една от песните от спектакъла и гласът й започна да се издига в безразсъдна, щастлива забрава. Роуз пееше от все сърце на празната стая, на себе си; и изведнъж тя осъзна, че това бе един от онези чудодейни мигове, които няма да забрави цял живот. Мислеше си за Дрю: за лицето, за гласа, за ръцете му; как поема целувките му като наркотик и ги усещаше дълго след това по устните си. Как го вижда всеки ден, всяка нощ.

[1] Забранен (нем.). — Б.пр. ↑

Седма глава

— Точно сега ли трябва да пътуваш?

Дрю кимна.

Крачеха по лъкатушещата алея към дома на баща й за дълго отлагания неделен обяд, който Клеър бе предложила онази вечер в Анабел. Джаки вдигна очи и огледа синия хоризонт, потиснала разочарованието си; слънцето грееше, денят бе изключение за декември. Дори и новината за това, че австралийските й спонсори бяха оттеглили подкрепата си за спектакъла не можеше да помрачи духа й; ала сега вече усети как слабостта надделява над нея.

— Бизнес, скъпа — излъга той и добави бързо: — Виж сега, не съм възнамерявал да стане така. — Дрю взе ръката й и я целуна в знак на разкаяние. — Опитах се да се измъкна, но хората на майка ми се нуждаят от някой в Ел Ей, с когото да обсъдят някакъв нов проект — някой, на когото могат да се доверят, човек от семейството.

— Прозвуча ми съвсем мафиотско — рече горчиво тя, но същевременно се засрами от себе си. — Извинявай, извинявай… просто исках да си тук.

Тя преглътна, изненадана от напрегнатостта в собствения си тон.

Дрю се бе старал толкова много, за да я направи щастлива този уикенд; предишната вечер дори бе успял да запази в последния момент маса в любимия й ресторант Каприз. Напъха я бързо в едно такси, а после цялата вечер я забавлява, кара я да примира от смях, дори и когато вече се бе заела със салата Цезар: пускаше майтапи за кръга от бляскавите знаменитости от киното и неколцината по-млади членове на кралското семейство, които бяха в ресторанта. Беше старият Дрю, Дрю от Кейп Код, а ето че сега той неочаквано се връщаше в Щатите, тъкмо когато отново бе спечелил доверието й. Тя възненавидя досадното червейче на съмнението, което бе започнало да я гризе. Другата бе там, другата, за която той не й бе казал нищо, но комай бе по-добре и да не знае.

— Няма да се бавя.

Той си помисли за Анджела и за телеграмата, която бе получил от частното ченге от Ел Ей: агентът й бил още жив, значи старият тъпанар Олег още не бе хвърлил петалата. Какъв удар! Дрю едва потисна усмивката, резултат от приятното очакване, което го бе обзело. Просто не се бе надявал на новини толкова скоро, може би ченгето дори заслужаваше премия. Спря и обърна Джаки към себе си.

— А и няма да е зле да посвърша нещо, детенце, вместо по цял ден да си седя на задника. Пък и на теб всъщност не съм ти необходим тук — не и докато не родиш Мерилин.

— Не е така.

— Не можеш да очакваш от мен да седя и да те чакам в онзи проклет хотел всяка вечер. Необходимо ми е малко повече, Джаки.

— Какво?

— Малко по-сериозен ангажимент.

— Имаш предвид брак ли?

— Поне ми обещай, че ще мислиш по въпроса, докато ме няма.

Тя не отговори веднага, погледът й се отклони към къщата, в която Дейвид и Клеър живееха толкова щастливи, сетне се върна върху лицето му.

— Ще си помисля — кимна тя и се усмихна.

Той отметна назад глава и се ухили, сетне обхвана лицето й с длани и я целуна силно.

— Още не съм казала да — засмя се тя, след като я пусна.

— Да, но ще го кажеш, скъпа, ще го кажеш — рече той, бръкна в джоба си и извади малка кутийка. — Носи го заради мен, докато ме няма…

Джаки се взря в изящния рубин, положен върху плътната, сребриста коприна.

— Не мога да…

— Това е само един пръстен, не е задължително да е онзи пръстен — настоя той. — Носи го на другата ръка, ако така ще се чувстваш по-спокойна.

— Не биваше да го правиш.

Гласът й бе дрезгав, прекалено нисък и нежен.

— За бога, Джаки, не ми се карай!

— Добре, Дрю — рече тихо тя, покорена от заразителната топлота на усмивката му, — добре.

Той надяна пръстена на ръката й.

— Ако искаш, можеш да го махнеш веднага щом се върна.

Тя погледна протегнатата си ръка.

— Красив е.

— Реших, че е само за теб, още щом го видях.

Той се наведе и я целуна нежно по устните. Бижутерите от Бонд стрийт с радост се съгласиха да му го дадат срещу депозит, след като видяха кредитните му карти, бутиковите му дрехи, златните копчета за ръкавели, златния часовник, златната писалка — Анджела го бе облякла като кукла. Усети топлия дъх на Джаки върху бузата си, видя радостта, изписана по лицето й, в един миг дори усети известен дискомфорт, но този миг отлетя бързо и безвъзвратно.

Тръгнаха отново, той взе ръката й в своята с увереност, която досега не бе изпитвал; докато приближаваха дома на Дейвид и дребният чакъл хрущеше под краката им, той се почуди какво ли би си помислил застаряващият актьор, ако знаеше, че му предстои да обядва с един несретник жиголо, който едва ли е работил и един ден през живота си. Със съвсем малко добре премерени усилия този несретник щеше да се ожени за дъщеря му, след което вероятно щеше да изнудва богатата му и известна бивша съпруга. Не че на Дейвид му пукаше какво щеше да стане с Анджела, разбира се. Но номерът си беше готин.

Дрю предвкусваше предстоящия триумф, в съзнанието му заплува видението за главозамайващите възможности, които номерът му щеше да донесе, ако се осъществеше. След окайващото детство, след толкова години лош късмет, след като бе отхвърлян толкова пъти, след всичките онези лайна, в които бе газил, може би в крайна сметка щеше да успее. Облиза устни, стисна ръката на Джаки по-силно и в съзнанието му изплува сластният, изпълващ устата му със слюнка образ на Анджела.

— Дейвид отиде да подремне — рече весело Клеър, докато им наливаше напитки. — Напоследък си изработи такъв навик.

— Да не би нещо да е зле…?

— Не, за бога, Джаки, навярно се дължи на онази отвратителна роля, която го яде отвътре; но не се безпокойте, ще слезе всеки момент. Предполагам, че е изгубил представа за времето. — Тя повдигна вежди. — Нали го знаеш, ще се ядоса, но нека вдигнем едно тостче, както виждам има повод за празнуване… — Тя се усмихна закачливо.

— Така ли?

— Не съм сляпа, Джаки, пръстенът е много хубав.

Джаки не отвърна, но усети как лицето й пламва.

— Не е това, за което си мислите, още не — намеси се Дрю. — Отивам за седмица-две в Щатите и искам тя да носи нещо, което да й напомня за мен.

Клеър се засмя.

— Е, няма да й е трудно! — Тя забеляза изчервяването на Джаки и сянката на неудобство, която пробяга по лицето й. — Не се тревожи, няма да кажа нищо на баща ти, докато не решиш обратното.

— Благодаря — измънка Джаки. — Просто защото Дрю заминава, а и имам на главата си толкова много неща…

— Разбирам те, мила.

— Ами да — рече приветливо Дрю, — няма защо да бързаме.

Ала почувства известно раздразнение: защо се отнесе така към пръстена? Имаше хиляди момичета, готови на всичко, за да получат подобен пръстен от толкова хубав мъж, като него.

— Къде е Джейми?

— Още един липсващ; може би ще го потърсиш и едновременно ще покажеш на Дрю къщата, а аз ще изчезна в кухнята.

— Имаш ли представа къде може да е?

— При басейна, поне бе там, но обеща да дойде… — Клеър поклати нетърпеливо глава, — … а аз си мислех, че всичко е добре организирано. — Тя погледна Дрю. — Извинете.

— Няма проблеми, мисис Джоунс.

За него бе добре дошла тази липса на организация, защото напрегнатостта му спадна, а той нервничеше, чувстваше се притеснен, въпреки демонстрираното самочувствие.

— Моля те, наричай ме Клеър.

Той кимна, пусна една от усмивките си на завоевател и се обърна към Джаки:

— Защо не потърсиш Джейми, както каза Клеър, а аз ще остана тук и ще почакам баща ти.

Може би му бяха необходими няколко минути, за да събере мислите си и да пийне още едно успокояващо нервите питие на спокойствие.

— Защо не ми правиш компания в кухнята, докато Джаки се върне? — предложи Клеър.

— Добре.

Хвана се в капана. Успя да се усмихне, въпреки свитото си сърце, докато гледаше как Джаки излиза от стаята. А и стаята бе от онези, които най-много мразеше, защото го караше да се чувства неудобно, както и си бе мислил, че ще стане.

Това бе дом с голямо Д: удобен, топъл, богат. Една стена, заета от книжни лавици, снимки в сребърни рамки и стари театрални програми, пръснати по капака на рояла; огромна мраморна камина с часовник във формата на карета, свежи цветя, жълтеещи фигурки от слонова кост, купчина снежнобели покани. Дебели кадифени възглавници бяха пръснати небрежно по огромните дивани, а едра котка с тигрови шарки се бе проснала пред камината. Приличаше на спокойна сцена от онези прословути черно-бели филми от четирийсетте години. Това бе дом, за какъвто тайничко си бе копнял и който винаги му се бе изплъзвал, сякаш всички, които си живееха щастливи и спокойни в подобни къщи, му бяха затръшнали вратата. Сега, обаче, ако късметът му проработи, и той щеше да получи своя шанс, нали така?

Басейнът бе продължение на преоборудвана изба, което се простираше в градината в задната част на къщата по склона към парка. Беше закрит с двуслойна стъклена конструкция; буйни растения се издигаха до тавана от няколко от тежките керамични урни, дело на Клеър, чувствени фигурки на херувимчета изпълваха пространството така, че дори отдалеко басейнът приличаше на римска баня по време на оргия.

Когато Джаки приближи, видя, че Джейми не бе във водата и предположи, че е отишъл да се облече; но като се обърна, дочу характерния шум от фитнес — машината на баща й — шум, който не бе чувала отдавна. Преди време баща й бе снимал филм, за който това оборудване бе необходимо, но бързо бе изгубил интерес към всекидневните грижи да поддържа тялото си във форма. Доста отдавна.

Тя се намръщи леко, когато шумът стихна; пристъпи в съседното помещение, където беше монтирана машината; Джейми бе с гръб към нея и попиваше потта по гърдите и раменете си с малък пешкир.

Усети как лицето й пламва: бе гол и тялото му, все още лъснало от пот, бе удивително съвършено. Не можеше да откъсне очи от него, ужаси се от неочакваното бодване на желанието, което изпита и което накара сърцето й да затупка бързо-бързо. Обърна се бързо и му извика отвъд прага.

— Вземаме аперитив във всекидневната, Джейми… Ще се бавиш ли още много?

— О… не, разбира се, че не — отвърна бързо той. — Не знаех, че толкова съм се забавил.

Джаки затвори очи, отърка челото си с опакото на ръката и бавно пое към всекидневната.

— Дрю ми каза, че трябвало да се завърне в Щатите — поде Дейвид, докато подаваше на Джаки питието й.

— Точно така — кимна тя, — по бизнесдела.

— Мога ли да попитам за какъв бизнес става дума или информацията е секретна…? — изхили се той.

— Семеен бизнес, не е нещо особено — отвърна предпазливо Дрю.

— Доколкото знам — нещо, свързано с коли… — рече Джаки, преди баща й да задълбае по-надълбоко.

— Надявам се, че не става дума за коли втора ръка!

Той отново се изхили и Дрю се подразни, но раздразнението му се разсея от удовлетворението, а донякъде — и облекчение, че Дейвид Джоунс бе остарял значително, в сравнение със снимката, която бе видял в хотелската стая на дъщеря му; на практика бе вече старец. С неохота си помисли, че елегантните, аристократични черти сигурно са били голяма работа в младостта на Дейвид, но сега бе измършавял, целият в бръчки като дълбоки цепнатини, които се простираха от скулите досами брадичката му. Прословутите сини очи бяха избледнели, а кожата около тях бе подпухнала и насечена от фини бръчици. Дрю се усмихна вътрешно; британците изобщо не уважаваха козметичните операции.

— Не, татко — отвърна кисело Джаки, — няма нищо общо с това.

— Заинтригуван съм, разкажете ми повече.

— Няма нищо за разказване, сър — потрепна вътрешно Дрю. От типично американското сър едва не му се догади.

— Струва ми се, че това има нещо общо с онова интересно фамилно име, което имаш. — Дейвид замълча. — Карочи. — Думата сякаш се оваля в устата му.

— Чакай, чакай, татко, не знаех, че имаш наклонности да се правиш на Шерлок Холмс… — възпря го Джаки и се усмихна окуражително на Дрю.

— Всъщност — продължи Дейвид, — сигурен съм, че се запознах с човек с твоето фамилно име на кинофестивала в Кан преди няколко години.

— О, така ли? — Той се смръзна за миг, хванат в крачка.

— Боя се, че поговорихме само за малко.

Дрю въздъхна с облекчение.

— Вашето семейство май си е набъркало пръстите в маса каци с мед.

— Винаги съм се стремил да се държа на разстояние, ако разбирате какво имам предвид. Обичам да съм независим.

Бащата на Джаки го погледна внимателно.

— Добре дошло за теб. — Обърна се към дъщеря си. — Е, как върви Мерилин?

— Ако се махнат милион неприятности, долу-горе по график. — Тя въздъхна тежко. — Плюс една голяма неприятност — че двамина от моите ангели хранители се оттеглиха.

— Уф! — изпъшка Дейвид.

— Кога го узна? — попита Дрю, в тона му се прокрадна загриженост. — Защо не си ми казала нищо?

— Ти си имаш достатъчно свои проблеми, не исках да те товаря и с моите, особено след като се налага да се връщаш в Щатите — рече тя. — Освен това получих факса едва тази сутрин и наистина не ми се говореше за това.

— Какъв е проблемът?

— Двама от поддръжниците ми — австралийци — току-що са изгубили маса пари от инвестиции в недвижимо имущество и просто трябва да се оттеглят. — Тя се намръщи. — Все още се надявам, че ще променят решението си, но вероятността е малка. Всъщност съществува вероятност да изгубят всичко, рецесията там ги съсипва като всички останали.

— Господи… в какви чудесни времена живеем. — Дейвид отпи голяма глътка скоч. — И колко ти трябват?

— Не ме питай.

— Колко?

— Някъде в границите на три до петстотин хиляди.

— О, Джаки — рече той и едва чуто изстена.

— Знам.

— Какво ще правиш?

— Ще измисля нещо. — Тя се опита да се засмее. — Ще вложа сама парите.

— Искаш да кажеш, че отново ще помолиш майка си ли?

Тя затвори очи.

— Нямам голям избор, нали?

— Защо да не я помоля аз от твое име? — намеси се неочаквано Дрю. — В края на краищата ще бъда в Щатите във вторник и тя може би ще се вслуша в неутрален посредник, ако схващаш какво имам предвид.

— Познаваш ли Анджела? — попита подозрително Дейвид.

— Запознахме се на един от приемите на майка ми — отвърна Джаки.

— Ясно.

— Една от лелите ми бе в някакъв от големите й благотворителни комитети… — добави бързо Дрю, след като усети как сините очи внимателно се вглеждат в очите му.

— Наистина ли би отишъл да се срещнеш с нея заради мен?

— Защо не? — Той сви рамене. — Не бих могъл да навредя, а бих могъл да ти бъда от полза.

— Внимавай… — намеси се Дейвид, — тя хапе.

Дрю не отговори, но си помисли, че би било добре Анджела отново да го ухапе, онези малки, остри зъбчета да се впият и да разкъсат кожата му, както в добрите стари времена.

— Обядът е готов — обади се Клеър, а приятният аромат на печено се понесе от отворените врати към трапезарията.

— Къде е Джейми? — попита Дейвид.

— Тук… — отвърна Клеър, — помага ми да сложа масата.

Стоеше до френските прозорци и отваряше бутилка вино. Кимна, усмихна се вежливо, докато сядаха край великолепната кръгла маса.

— Хайде, Джейми, сядай — рече Клеър, — свърши достатъчно работа. Дейвид ще налее.

— Как върви? — попита Дрю и отмести назад стола на Джейми.

— Добре, благодаря.

— Вече схващаш ли как се прави шоуто?

— Донякъде — отвърна резервирано Джейми.

Дейвид го стрелна с поглед.

— Смятам, ме Джейми намира работата за достатъчно поглъщаща — рече той, — но нямам чувството, че точно театърът му е в кръвта.

— Жалко.

— Изобщо не е жалко — отвърна Джейми. — Харесва ми.

— Между другото, Джаки — рече Дейвид, променяйки темата, — как се разбирате с Макс Локхарт? Клеър ми спомена, че бил малко труден характер.

— Предполагам, че това си влиза в реда на нещата — отговори Джаки по-спокойно, отколкото се чувстваше.

— Поне няма ужасяващата репутация за темперамента си на неколцина други, чиито имена мога да спомена. — Лицето на Дейвид стана сериозно. — Никога не успях да си изградя имунитет срещу гадната порода режисьори — като ги гледам злобни и жестоки към актьорите, които не могат да им отвърнат, ми става нещо. Разбира се това не се случва, когато имаш успех… — Той отпи глътка вино. — Но нали и аз невинаги съм имал успех. Както и да е, скъпа, просто помни, че у всеки режисьор винаги дреме нещо от негодника.

— Знам, знам.

— А сега за самата Мерилин: като как се оформя, ако ме извиниш за каламбура…

— Имаш предвид Роуз, нали?

— Съдейки по онова, което ми каза по телефона, тя е направо чудесна — добави Клеър и подаде нататък подноса с апетитното печено телешко.

— О, тя е… преследва ме само кошмарът дали ще издържи.

— Виждал ли си я, Дрю? — попита Дейвид.

— Страхотен глас, но има нужда от малко повече месце по кокалите си — отвърна той и си спомни първия път, когато я прелъсти — колко мършаво му се бе сторило малкото й, възбудено телце.

— Тя е ужасно хубава — обясни Джаки, — но е малко слабичка и сега се опитваме да я понапълнеем.

Дейвид се засмя силно.

— Не мисля, че Мерилин Монро изобщо някога се е нуждаела от понапълняване.

— Е, онези са били хубави времена — рече Дрю и вдигна чашата с вино към устните си, — когато жените са били истински жени.

— Но тя не е била истинска жена, макар и публиката да не е била наясно с това — намеси се неочаквано Джейми, — била е по-скоро нещо като продукт, манипулирана.

— При това един от най-добрите произвеждани някога продукти, защото още и още не е излязла от мода.

Джейми остави ножа и вилицата си внимателно и видя малкото изображение на лицето си върху полираните сребърни дръжки.

— Жалко тогава — рече той след кратка пауза, — че не е тук, за да оцени казаното.

— Добре — рече Дрю и намигна на Джаки. — Разбрах намека ти.

Момчето вече започваше да играе по нервите му. Насили се да се усмихне отново и Джейми си помисли, че ако се понапъне още малко, лицето му ще се разполови на две.

— Костюмите ще са страхотни — рече бързешком Джаки в желанието си да смени темата, — максимално автентични.

— И перуката, разбира се — разкошна, руса? — пое Клеър, челото й едва-едва се бе сбърчило над големите й очи на кошута.

— О, да, направо е неземна… но е по-скоро платинена, отколкото руса. Дори я пробвах на себе си.

— Знаеш, че ще ти отива — рече Дрю, прекъсвайки разговора им, вторачен в нея.

— Какво?

— Да изглеждаш като Монро — с тези сластни извивки…

— Не смятам — прекъсна го рязко Джейми.

Той пое нетърпеливо дъх. Я се разкарай!

— Защо не? Лицето на Джаки подхожда за това.

Джейми погледна Дрю в очите.

— Струва ми се, че е безсмислено да се променя нещо, което си е красиво само по себе си.

Лицето на Дрю помръкна, последва кратка пауза, преди Дейвид да долее без да има нужда чашите на всички, а на Джаки й се прииска някак си да бе възможно да започнат обяда отначало.

Валеше. Ричард гледаше през огромната витрина на бара на Би Би Си и се чудеше какво прави тук. Беше прекарал повече време в гримьорната, отколкото на снимачната площадка в произнасяне на репликите или по-точно репликата си, а след като това се свърши, режисьорът Конрой му извика нещо несвързано, нещо от сорта Брилянтно или Страхотно от тъмния ъгъл на мрачното студио. И толкоз. Ако човек само премигне и ще изтърве възможността да види удивителната игра на Ричард Уилсън.

С кисела гримаса насочи вниманието си към Роджър, който си проправяше път през безбройните маси и столове с питиетата им; на лицето му светеше неизменната ослепителна усмивка. Кимна на няколко пъти, махна с пълна до горе чаша на колега актьор, сетне на още колеги и на момиченца почитателки, без да пролее и капка и без усмивката му дори да помръдне. Сякаш бе замразена и лепната върху гадното му красиво лице.

Всъщност бившата съпруга на Роджър от сапунената опера бе причината да се въведе ролята на Ричард — местния викарий. Очарователната, но болезнено ревнива Нова вече трябваше да излезе завинаги от шоуто и затова сценаристите бяха решили да я убият; нищо не вдига рейтинга на сапунките по-сигурно от смъртта. Нова бе ревнивата и обхваната от идея фикс партньорка на доктор Мейсън (Роджър), но се носеха слухове, че връзката им не свършвала с изгасването на прожекторите в студиото. Клюките твърдяха, че на практика тя била луда по Роджър и че нещата вече излизали извън контрол. Горкият стар Роджър, животът понякога е наистина ужасен.

— Мисля, че следващата седмица ще изиграеш опелото и слава богу — засмя се Роджър. — Тая глупава крава ще ме побърка! — Той остави питиетата им. — Как ти се видя първия ден?

— Може да се каже така: не страдам от изтощение.

— Е, гледай по-весело на нещата, Дик…

Дик. Ричард усети как вътрешно се свива.

— А и утре ще имаш доста дълга сцена с мен.

Звездата. Цуни ме по…

— Знам, Роджър. Чел съм сценария.

— Добре, добре… — Роджър погледна чашата си с Перие, сетне хвърли поглед към Ричард през полузатворените си клепачи. — Кажи ми, Дик, минавало ли ти е през ума да си смениш името?

— Какво?

— Името. Защо не го смениш?

— Защо, за бога?

Роджър си поигра малко с чашата си, след което рече:

— Ами, Уилсън едва ли е най-запомнящото се име… — вдигна очи, — нали така?

Нахално копеле!

— С това име са ме кръстили и не бих казал, че ми е давало поводи за оплакване:

Роджър го гледаше в очите без да отговори.

— Аха — възкликна съвсем неубедително Ричард, — искаш да кажеш, че ако сменя незапомнящото си име с нещо от рода на Гилгуд, Гети или Коджак, предложенията ще потекат като водопад и ще мога да обърна завинаги гръб на треторазредните сапунки и в частност — на преподобния Ангъс Фрейзър. — Той махна театрално с ръка. — Сигурно ме виждаш дори как печеля първия си Оскар и наградата на Британската филмова академия? — Облегна се назад и поклати глава в пародийна изненада. — Ако бях се сетил преди години, че само като стана Ричард, не, Дик Коджак и ще се решат всичките ми проблеми, че буквално ще се промени ходът на съдбата ми…

— Добре, добре, Дик, стига толкова.

— За бога, Роджър, какво очакваше? Та ти сам се подложи…

— Само предложих нещо, а ти се разбесня насериозно — рече леко намусен Роджър, а сетне добави предпазливо: — На мен не ми попречи, даже много ми помогна. Агентът ми смята, че след като смених фамилното си име на Сейнт Джон, нещата ми потръгнаха.

— Ако и аз носех фамилно име Фок — засмя се Ричард, — и аз щях да го сменя.

— Фох. — Роджър го произнесе гърлено.

Веждите на Ричард се сбраха на носа.

— Моля?

— Фох — Роджър натърти нарочно на всеки звук.

— Немско е.

— Добри боже, нямах и представа.

— Защо, да не би да те смущава?

— А трябва ли?

Роджър пое дълбоко дъх, вдигна чашата и изпи питието си до дъно.

— Как е Луси?

— Добре.

— Хубаво момиче.

Ричард го погледна.

— Да, хубава е.

— Доколкото разбрах, спектакълът й върви добре.

— Да.

— Сигурно се връща много изморена — рече Роджър. — Понякога театърът е изнурителна работа.

— Затова съм там — да я погаля по умореното чело, Роджър, тъй че не се безпокой чак толкова.

— О, да, разбира се — рече мързеливо той, сякаш бе забравил за какво става дума. — Чух, че пишеш книга.

Ричард трепна.

— Кой, по дяволите, ти е казал?

Стомахът му се сви, не му се вярваше. Нима Луси?

— Чакай да си помисля. — Роджър направи пауза.

— Трябва да е Луси, мисля, че се видяхме случайно някъде. — Той се изправи. — Още едно питие?

Ричард само кимна.

— Между другото, не искам да те обезкуражавам, но писането е шибана работа; да се потиш над машинката, след като се знае, че шансовете да публикува човек са нищожни.

Той взе чашите им и тръгна. Ричард вдигна очи и се вгледа в отдалечаващия се гръб на Роджър. Солидна работа бе този гръб — широк, но съразмерен; можеше дори да съзре под фината коприна на ризата му добре развитите мускули, да си представи как ще изглежда този гръб гол, как мускулите се извиват и напрягат; издигат се и падат в пълна хармония, докато люби Луси.

Просякът измърмори някаква мръсотия, след като мина покрай него, без да пусне монета в отворената му мръсна длан, но Дрю се изсмя; това бе Ню Йорк, нали така? Отново у дома. Намираше се в Уест енд и едва ли не можеше да усети вкуса на отчаянието и бедността зад заключените врати.

Олег Бергман живееше в една от тези запуснати сгради, в район, където изхвърлените колички от супермаркетите растяха сякаш като бурени, а изоставените стари коли без прозорци ръждясваха на всеки ъгъл. Дрю знаеше, че ако бе дошъл тук в непоносимо задушното нюйоркско лято, дрехите му вече щяха да са залепнали по тялото и щеше да заприлича на черните или на пуерториканците, седнали направо на улицата, докато децата се плискат под струята на пожарния кран — шадраванът на Плаца за бедните. Досущ като в неговото собствено детство; сега обаче не искаше да си спомня за това.

Предишната вечер сънува — поредното посещение на дебнещия го приятел — кошмар; когато най-сетне успя да се събуди, космите на врата му бяха настръхнали.

Мокрите чаршафи бяха залепнали по бедрата и гърба му, усети ги докато потърси опипом ключа на нощната лампичка; беше се напикал. Почувства гадене, кръвта биеше безмилостно силно в слепоочията му. Ако не бе опаковката от сребристо фолио, която бе купил в един бар на площад Таймс, сигурно щеше да полудее в тази малка хотелска стаичка; но кокаинът бе неговият спасител, неговият небесен ангел — от бял по-бял. И тооолкова приятен.

За частица от секундата образът на жената, на майка му се мярна в съзнанието му… меките й ръце, които се плъзгат по гърдите му, гадната миризма на лавандула — прекалено близо. Крачеше по тротоара, стиснал юмруци в инстинктивен спазъм, погледът му търсеше пукнатините по настилката, за да ги избегне.

Пред блока на Олег Бергман имаше локва дъждовна вода широка сякаш цяла миля, през средата й бе прехвърлена дъска като мостче. Дрю изруга, когато под тежестта му дъската се огъна по средата и новите му обувки се намокриха.

— Мамицата му! — Вдигна очи към стотиците мръсни прозорци високо в небето, а сетне отново спря поглед върху гадните надписи по стените във входа. — Дано поне си струва!

Старикът бе може би на около седемдесет и пет, долу-горе на възрастта на апартамента си. Тясната стаичка вонеше и ноздрите на Дрю потръпнаха от отвращение: вонеше на пот, на дим от пура, на урина. Купища изрезки от стари вестници и от списание Парад на звездите стояха до кашони и отворен куфар, пълни с черно-бели снимки.

— Можеш да седнеш, ако искаш.

Имаше два стола, Бергман бе заел единия, линеещото му тяло бе прекалено дребно за голямата плешива глава, която сякаш клюмна на една страна, когато погледна Дрю.

— Благодаря.

Дрю седна и се вгледа с неохота в лицето срещу себе си. Помоли мълчаливо бога да не свърши и той като Бергман, с неговото съсухрено лице, с тази посивяла кожа, набраздена с хиляди грозни, спукани капиляри, с набръчканата, подпухнала плът, само с две цепки, от които да надничат очите. Бе сякаш като излязъл от някой филм на ужасите.

— Искал си да научиш нещо за някое от момичетата ми?

Дрю кимна.

— Онова частно ченге каза ли за таксата?

— Сто долара.

— Двеста, онзи не е доразбрал.

— Окей.

Бергман изчака търпеливо Дрю да преброи банкнотите пред него.

— Какво име е използвала?

— Доколкото разбрах — Джоунс.

Старецът му се изсмя презрително.

— Дай ми още нещо — въздъхна той. — Какво е правила, какъв цвят е имала косата й, на каква възраст…

— Заведения за стриптийз. Червенокоса. Предполагам — около двайсетгодишна.

— Къде?

— Може би Ел Ей, може би тук — в Ню Йорк.

— Кога?

Дрю задържа дъха си.

— Преди около двайсет и пет години.

— Иисусе Христе — рече старикът и се вторачи в Дрю. — Я ми налей едно питие. — Посочи малък хладилник. — В бутилката от оцет има малко хубав джин.

Дрю прекоси стаята към кухненския бокс и извади джина, като през цялото време се опитваше да потисне опасенията си, гаденето в стомаха си. На пода до стола на Бергман имаше малка чаша. Вдигна и му я подаде, след което отви капачката на бутилката.

— Ако ръцете ти не спрат да треперят, ще ме олееш целия… — Бергман глътна питието наведнъж и протегна отново чашата. — Използвала ли е и друго име?

— Може би. Не знам.

Бергман въздъхна.

— Джоунс, казваш.

— Аха.

— Едра ли е била?

Дрю се намръщи и го погледна.

— Тук… — старецът нетърпеливо вдигна ръце пред гърдите си, — имам предвид циците.

— О, да, да, определено.

— Виж в онази кутия там… — Махна неопределено с ръка. — Онази в средата, с лепенката от пепси-кола.

Капакът на кутията не прилепваше и тя бе прашасала здравата, но съдържанието й бе учудващо изкусно подредено по азбучен ред; малка снимка в цял ръст бе прикрепена към картончето с описание, особени белези плюс число от едно до десет. Дрю клекна, устата му бе пресъхнала и той преглътна няколко пъти, пръстите му посегнаха към жълтите и бели картончета, поспряха за миг и се насочиха право към буквата Д. Сърцето му се разтуптя силно, докато преглеждаше картончетата едно подир друго; имаше обаче само една Джоунс, но бе миниатюрна китайка.

Остана за миг неподвижен, опитвайки се да преодолее разочарованието и отчаянието си. Прерови старателно цялата картотека от А до Я, отново и отново, за да бъде сто процента сигурен.

— Няма я тук — рече хрипливо.

Бергман поклати глава, потърка брадата си с наболата четина, след което запали цигара.

— Сигурен бях… но може би…

Той отново поклати глава и изтръска пепелта на пода.

— Може би какво?

— Зависи колко е важно за теб.

Дрю се прокашля, след като разбра намека.

— Колко?

— Хиляда долара.

— Негодник!

— Ако искаш да получиш нещо наистина гадно, трябва да си платиш; аз пък виждам как яката се потиш, само и само да хвърлиш едно око на онова, което съм поскрил тук и там.

— Как мога да съм сигурен, че е онова, което търся?

— То е.

— Не е достатъчно, старче.

Бергман се облегна назад и изсумтя.

— Пинки Джоунс: червенокоса, бюст — 100, хубави крака. Излизаше за номера си с червени копринени чорапи. Бях й агент около четири години в началото на шейсетте. Пинки бе една от най-добрите, много сговорчива, ако разбираш какво искам да кажа; имам и добри снимки, за да го докажа… — Той облиза устни. — Имаше и хлапе, водеше го със себе си. Това не ми харесваше, пречеше на работата. — Той сви рамене. — Последното, което чух за нея, е, че се омъжила за някакъв богат тъпанар, медиен магнат. — Засмя се. — Уф, какво момиче бе Пинки! — Той замълча и погледна изпитателно Дрю. — Макар сигурно вече да не е съвсем момиче, нали така, но ти може би по-добре знаеш?

— Къде е стоката?

— На сигурно място.

Повярва му, трябваше да му повярва, старият мошеник нямаше причина да го лъже.

— Мога да намеря хиляда долара утре.

— Добре.

— Какво да направя?

— Ела тук по същото време и чакай отвън.

— И ще получа стоката?

Едрата глава на Бергман кимна.

— И без номера, старче.

Той погледна предпазливо Дрю.

— Номерата ме докараха до тая лайняна дупка, синко… беше ми необходимо доста време да поумнея. — Той угаси цигарата в празната чаша до себе си. — Запомни това.

Над Грийн парк се надигаше призрачна мъглица от торфа и голите дървета придобиха някаква мрачна, тъжна красота. Джаки седна на някаква пейка и погледна жената, която бе извела кучетата си на разходка; малко по-нататък възрастен мъж тичаше полека и внимателно, сякаш му бе за първи път; зад него, завит във вестници спеше някой, прегърнал голия ствол на изсъхнало дърво, до неподвижното му тяло се търкаляха бутилка и няколко консервени кутии.

Бе едва осем и половина сутринта, но тя бе на крак от шест и вече държеше ключовете на къщата на улица Халф муун. Можеше вече да се премести, когато пожелае. Надяваше се Дрю да й помогне, но от разговора им в колата на път за летището й бе станало ясно, че едва ли щеше да се върне преди средата на декември; значи трябваше да се справя сама; не бе нещо ново за нея.

Не бе й се обаждал по телефона, откакто бе заминал; а тя се бе надявала да й телефонира — поне да каже, че е пристигнал и е добре. Погледът й спря върху пръстена на дясната й ръка и веднага се упрекна, че не бе оценила жеста му и Дрю естествено бе разбрал това. Тя завъртя пръстена, сетне го извади и го надяна на другата ръка, погледна го, сетне го върна обратно. Сви глава в яката си, опита се да подреди чувствата си в мисли, но й бе трудно и тя се почуди защо изобщо се опита. Преди много време баща й бе казал, че животът си има начин сам да оправя нещата, че е безсмислено да се рита срещу него, дори и оформящата се картина да не е такава, каквато ти се иска да бъде.

— Джаки…?

Тя вдигна очи и видя застаналия пред нея Джейми.

— Почва да вали — рече той.

— Не забелязах.

— В хотела ми казаха, че си отишла до къщата… — рече той. — Търсех те.

Не му бе трудно да я открие, зърна я от автобуса; малцина седят в Грийн парк в такава мъглива, тъжна лондонска утрин, особено пък — руси и красиви жени.

— Да не се е случило нещо?

— О, не, не — рече той. — Мислех си, че след като се местиш днес, бих могъл да ти помогна.

Тя отмести поглед към зелената, леко въздигаща се повърхнина на парка, към спящия пияница.

— Много мило от твоя страна — рече равнодушно тя, — но днес само взех ключовете, а сега просто си убивам времето, чакам да дойдат хората за монтажа на алармената система; нито един от прозорците не се заключва. А що се отнася до преместването… — Тя се усмихна кисело, доволна, че разговаряха по битови въпроси, — ще го направя другата седмица, стига да намеря сили и време.

— Мога да помогна.

— Да — рече тя. — Знам.

Последва пауза.

— Какво толкова лошо има в това, че те поканих на вечеря?

— Нищо, разбира се.

— Не ме харесваш ли?

— Джейми, за бога…

— И все пак?

— Да — отвърна остро тя, — харесвам те.

— Имам предвид като мъж.

Тя мигновено си спомни онзи смущаващ случай, когато го видя гол, и затвори очи.

— Знаеш, че си имам някого, нали?

— Дрю — рече равнодушно той.

— Да — отвърна Джаки — Дрю.

Дъждецът бе ситен като мъгла; виждаше как полепва по косите й.

— Ако искаш — рече той, — мога да чакам в къщата хората за алармената инсталация, а ти да отидеш в студиото.

Тя го погледна предпазливо.

— Много мило от твоя страна — рече и потърси ключовете в джобовете си.

— Не мисля, че съм мил… — рече той, взе ключовете и я погледна. — А ти?

— Баща ти казвал ли ти е някога, че нахалстваш? — рече тя с лека усмивка.

— В интерес на истината — казвал ми го е.

— Сега разбирам защо. — Тя погледна часовника си и стана. — Най-добре да вървим.

Стигнаха мълчешком до портите на парка и той изчака с нея да се появи такси.

— Ще изчакам една седмица — рече той, докато тя се качваше в колата.

— За какво?

— За да те поканя отново.

Не чу какво отговори Джаки, защото думите й се заглушиха от затварянето на вратата и рева на двигателя при потеглянето на колата.

— Боже мой! — изсъска Макс, — как по дяволите да работя, след като половината състав отсъства!

Алдо въздъхна.

— Мислех си, че знаеш, че Иън не може да започне като Джо ди Маджо преди следващата седмица; остават му още седем дни по предишния му договор.

— Знам, по дяволите! — рече вбесен Макс. — Просто забравих, дяволите да ме вземат, това е.

— Е, Рупърт, тоест Артър Милър, пие кафе в коридора; ще пропуснем първите три действия и ще го въведем в неговия мизансцен.

— Бях се настроил за онова действие — сопна се Макс и плесна снопчето листи, което държеше.

— Добре ли си?

Макс трепна и изгледа свирепо Алдо.

— Какво, по дяволите, имаш предвид?

Алдо пое дълбоко дъх, усети, че част от актьорите, които се мотаеха наоколо, започнаха да се заглеждат в тях.

— Остави, просто го остави, Макс — рече мрачно той. — А сега ще се върна на пианото и ще гледам да започваме репетицията, защото и без това закъсняваме вече с двайсет минути.

За част от секундата погледите им се срещнаха и Макс поклати леко глава.

— Добре, добре, извинявай, Алдо! — И вдигна ръце в шеговит протест. — Не исках да изгубя самообладание, но изглежда много ми се събра на главата.

— Надявам се, че това няма нищо общо с разговора ни миналата седмица.

Макс затвори очи.

— Възпаление на пикочния мехур.

Алдо потисна усмивката си.

— Мислех си, че само на жените им се случват подобни неща.

— Очевидно не е така.

След като прекалено веселият доктор най-сетне получи резултатите от изследванията му, той му каза, че навярно имал къса уретра — тръбичката, която води към мехура и затова е по-податлив на подобни възпаления, отколкото средностатистическият мъж.

— Не си ли доволен?

— Бих бил, но се паникьосах и с обичайната си изтънченост съобщих лошите новини на засегнатите дами, преди още да съм разбрал какво точно ми има.

— Ивон.

Макс зяпна.

— Откъде, по дяволите, знаеш?

— За бога, всички знаят. — Алдо сви рамене. — Сега си обяснявам защо бе разплакана в петък сутринта и защо отсъствието й днес е подозрително. — Беше нарекла Макс копеле — гадно копеле, но естествено Алдо нямаше да му го каже. — Надявам се новината да не е стигнала до ушите на Джаки.

— Съмнявам се.

— Но въпреки всичко няма да е лошо да се сдобрите с Ивон… — продължи Алдо. — И то скоро, в края на краищата нашата безценна специалистка по костюмите и твоя любовница ще ни е необходима… — добави сухо той. — Нали така?

Макс го изгледа как отива до пианото, беше стиснал силно, до побеляване устни. Нима Алдо го смяташе за пълен глупак? Естествено, той се бе опитал да се помири с Ивон, но тя продължи да му затваря телефона. Какво, по дяволите, искаше да направи — да падне на колене и да я моли? Беше решил да остави връзката им да залинее, след като я убеди да се върне в студиото. Мислите на Макс с лекота се отнесоха към Надя и той веднага усети как го залива вълна на блаженство. Но сетне се намръщи: Поли ще го убие, ако разбере.

Музиката на пианото и встъпителните тонове към някаква песен привлякоха вниманието му и той плесна с ръце, обръщайки се към артистите, които стояха в очакване.

— Окей, милички. Четвърто действие, хайде, започваме. — Огледа ги бързо с поглед на познавач. — Къде, по дяволите, е Рупърт.

— Пие кафе — чу се женски глас.

Ноздрите на Макс се разшириха, едва сдържаше яростта си, след което се обърна към момичето, което бе отговорило с тъничка усмивка на лице.

— Значи трябва да отидеш и да го намериш, миличка, инак ще се наложи да го сторя аз, а това никак, ама никак няма да му хареса.

Лицето на момичето почервеня и тя се втурна към вратата, но точно в този момент тя се отвори и на прага застана Джаки.

Макс изруга тихо.

— Как вървят нещата? — попита тя от прага.

— Добре, чудесно.

— Хубаво — отвърна тя. — Ще се видим на обсъждането на сценографията.

— Боя се, не ще сме с един по-малко.

— О, така ли?

— Ивон — отвърна. — Имала възпалено гърло.

Така или иначе бижуто бе пропътувало целия път от Клееф & Арпелс в Париж, чрез херцога и херцогинята на Уиндзор, разбира се. Дъги този път бе надминал себе си.

Анджела огледа отражението си в плъзгащите се врати към терасата на апартамента си и прокара нежно пръсти по вътрешната страна на разкопчаната тигрова гривна. Уви я внимателно около китката си и вдигна ръка така, че златото с инкрустирани смарагди и диаманти да улови светлината, след което премигна и въздъхна с дълбоко удовлетворение. Самият херцог Уиндзор[1] бе участвал в създаването на колекцията Пантера, заради безкрайната си увлеченост по Уолис — единствената истинска Пепеляшка на Америка.

Тя вдигна изящния тигър, за да го разгледа по-отблизо, погали лапките му, обсипани със скъпоценни камъни, целуна го по чудесното ониксово носле. Колко мило от страна на Дъги, че бе запомнил как бе ахнала от завист и възхита, когато заедно бяха отишли на изложбата на бижута.

Взе придружаващата подаръка картичка и прочете още веднъж написаното в нея: Една дреболийка, която да зарадва моята Тигрица… Анджела отиде до прозореца да си вземе чаша шампанско и да включи музикалната уредба. От говорителите се понесе мекият глас на Хари Коник Младши, тя се усмихна доволна, музиката напълно подхождаше на настроението й; потъна в разкошните копринени възглавници.

— Тигрица… — рече си и се ухили.

Мислите й веднага се върнаха към предстоящата конференция на Демократическата партия в Чикаго, към всичките онези приеми, срещи и запознанства, които тя щеше да пропусне, защото Дъги бе още в траур. Той дори не искаше да чуе тя да иде там, не искаше даже да е в града.

Звънна входният звънец и тя се изправи с въздишка на раздразнение.

Пред вратата стоеше Дрю.

— Е? — рече той.

Тя се прокашля.

— Какво търсиш тук?

— Минавах насам и си рекох да се отбия — усмихна се той и остави погледа си свободно да пробяга по тялото й. — Харесва ми този тоалет, човек би рекъл, че подчертава всичките ти черти.

Беше тъничка роба с цвета на човешкото тяло, приличаше на кафтан, поръбен с мънички, черни мъниста. Под него Анджела бе гола.

— Попитах те какво искаш.

— Какво мислиш, че искам?

Съвсем лекичък, пламенен трепет сви стомаха й. Но, разбира се, това се дължеше на изненадата от това, че го вижда, само на изненадата.

— Мога да повикам охраната.

— Но няма да го направиш.

Погледът му я накара да отклони своя.

— Тук съм по работа.

Тя отново го погледна, отпусна се малко, след като успя да възвърне самообладание.

— Не ме разсмивай.

— Вярно е — ухили се той, — кълна се.

— Каква работа?

— По работите на Джаки.

Лицето й потъмня мигновено.

— Казах ти да стоиш далеч от нея.

— Беше ми самотно.

— Нали връзката помежду ви свърши?

— Свърши — рече той, — в минало време.

— Да не искаш да кажеш, че през цялото това време си бил в Англия?

Той кимна.

Очите й засвяткаха — твърди и ярки, сетне тя кимна рязко с глава към апартамента и отстъпи крачка назад, за да направи път на Дрю да влезе.

Той обиколи стаята, припомняйки си нейните скъпоценни вещи, предметите на изкуството, кристала; разлисти списания и книги, разхвърляни по огромната ниска масичка.

— Това е нещо ново… — възкликна той. — Боже мой, какво е това?

Беше спрял пред голяма скулптура на двуглав орел.

— Бронз, френска е — избъбри нервно тя и отиде към отворената бутилка шампанско. — Бих могла да ти предложа питие, но още не си отговорил на въпроса ми.

— Сега си спомням — рече той, игнорирайки въпроса й, вдигна статуетката от пиедестала й, както го бе правил и преди.

— Остави я, по дяволите.

— От кого е?

— За бога, Дрю.

— Попитах от кого е.

— Тя е на почти двеста години, откъде, по дяволите, да знам от кого е!

— Разкажи ми за нея.

— Не.

— Разкажи ми — повтори бавно той. — Искам да знам.

— Защо?

— Разкажи ми. — В тона му се прокрадна заплашителна нотка.

Стоеше гърбом към нея и в един момент тя се взря в него, в очертанията на главата му, в красивата черна коса, в мургавата, силна ръка, чиито пръсти бяха стиснали статуетката; възненавидя се заради желанието, което изпита.

— Предполага се, че изобразява нощта — рече намусено тя.

Той се обърна, все още вгледан в статуетката, проследявайки с пръст красивите, класически очертания на формите й.

— Красива е — отбеляза, — но това го казах и последния път, когато бях тук, нали?

— А аз ти зададох въпрос.

Той остави статуетката и тръгна към нея.

— Джаки се нуждае от аванс срещу наследството си.

— И защо е пратила теб с паничката за подаяния?

— Имах и друга работа тук и затова предложих услугите си.

Анджела се засмя, но смехът й не бе весел.

— Шегуваш се, нали?

— Не се шегувам. Тя има нужда от около пет хиляди долара.

— Е, поне цената е спаднала — изсумтя пренебрежително тя, — но преди време аз й отговорих отрицателно. Не съм заинтересована от проклетия й мюзикъл, никой не би се заинтересовал.

— Тя е на обратното мнение.

— Глупости, Дрю — усмихна се лекичко тя, — а и ти не даваш и пет пари за безценния й мюзикъл, нали? Не затова си тук.

— Вече привлече доста внимание — рече благо той.

— Мога да туря край на това.

— Не мисля, че можеш — продължи с измамно спокойствие и си наля чаша шампанско. — И защо толкова те интересува всичко това?

— Както казах и на Джаки, това е боклук, и преди са се опитвали и са се проваляли. За бога, Монро е мъртва, отдавна при това, не мога да разбера защо е това фатално привличане.

— Не става дума за твои пари, Анджела.

— Според закона, аз се грижа за тях.

— Все още не разбирам защо се опъваш толкова за мюзикъл, който може и да се провали, а може и да не се провали. — Вгледа се внимателно в лицето й, усетил, че в позицията й има нещо гнило. — Никога досега не си давала и пет пари за какво харчи Джаки.

— Изобщо не ти влиза в работата и отговорът е отново не.

Не-то щеше да остане в сила, докато Дъги не се ожени за нея. И без друго имаше достатъчно скандали, свързани с фамилията Кенеди, та да се възкресява и още едно напомняне. Тя въздъхна вътрешно. Дъги бе влюбен в досадната легенда за Кенеди от години, понякога си мислеше, че бе готов едва ли не да целуне земята, по която са стъпвали. Почувствала се донякъде безпомощна, тя се запита защо, по дяволите, не бе републиканец.

— Тя не смяташе, че ще се съгласиш.

— В такъв случай няма да се разочарова, а ти напразно си бил толкова път.

— Както казах, не съм тук само за това.

Устните му се разтеглиха в подигравателна усмивка.

— Мисля, че ще е най-добре да си тръгваш — рече тя, — и да стоиш надалеч от Джаки.

Той не отговори.

— Очаквам някого.

— О, така ли?

— Да.

Той поклати глава.

— Срещнах се с един твой стар приятел.

— Колко мило — рече сухо тя, изпразни чашата си и я остави на масата.

— Олег Бергман.

Видя как ръката й трепна, докато се отделяше от чашата.

— Казах ти, че е най-добре да си тръгваш.

— За годините си е много хитър.

— Наистина ли?

— Има няколко много хубави снимки… на едно момиче, което много прилича на теб.

— Какво съвпадение.

— Наричала се е Пинки Джоунс.

— И какво общо има това с мен?

— Наистина ли трябва аз да ти го кажа?

— Махай се, Дрю.

— Не съм свършил още.

— Не, свършил си.

— Знаеш ли кога започнах да подозирам, че има нещо? — продължи той, сякаш тя изобщо не бе отвръщала. — Точно тук, в онзи невероятен следобед, когато направи стриптийза — сякаш току-що си излязла от някое подобно заведение.

— Глупости.

— Не… о, не… Много ми хареса.

Той нарочно се направи, че не я бе разбрал, устните му се разтеглиха в бавна, чувствена усмивка.

Погледите им се срещнаха и последва онова мощно привличане, онази страст, която правеше времето да тече по-бавно. Анджела преглътна, погълната от спомените, които се опитваше да държи заключени със седем ключа. Погледът й спря върху устните му: можеше да почувства старата, добре позната жажда, да усети как тези горещи устни обгръщат нейните. И младостта, арогантната младост в това идеално загоряло тяло, както и необуздаността му — като великолепно диво животно. Всички тези чувства и образи преминаха през съзнанието й за миг. Той направи крачка към нея, но тя моментално се стегна.

— Не, Дрю.

— Не се противи — тонът му бе търпелив, нисък, едва ли не шепот, — ние двамата сме от един дол дренки.

— Вече не.

Думите й сякаш го зашлевиха.

— Не искаше да го кажеш.

— Напротив.

Той почти не чуваше думите й, защото погледът му бе привлечен от луксозната кутия за подаръци, която лежеше отворена и празна. Бе обвита с червени сатенени панделки; имаше малка златна картичка с подходящ червен кант. Дрю пристъпи и я взе.

Очите на Анджела се разшириха, дишането й се ускори, докато гледаше леко приведената му глава; сетне той вдигна очи и се вторачи в нея.

— Не биваше да я четеш, лично е.

Тонът й обаче бе стихнал.

Той пое дълбоко дъх; ревността го облада, засилваше се и самообладанието, което бе поддържал досега толкова внимателно, изригна като ревяща, сриваща се вълна.

— Кучка!

Тя почувства как страхът свива стомаха й и инстинктивно погледна към телефона. Дрю обаче стигна до него преди нея и изтръгна кабела от стената.

— Никакви обаждания.

— Дрю…

— Какво ти подари?

— Кой? — Тя отстъпи назад.

— Кой? — изкрещя той. — Дъги-цуни-ме-по-гъза-Хикс, ето кой!

Тя потръпна, усетила как страхът, нервното напрежение обхвана безмилостно цялото й тяло.

— Това не е нещо съществено, наистина — нищо.

— Нищо — подигра я той. — Задръж лъжите си за него! — изплю думите с негодувание. — И си мислиш, че онзи търбух ще те отведе в Белия дом, нали? Доколкото подочух, той никога, ама никога няма дори да се доближи до длъжността вицепрезидент; той е едно покорно същество, един ококорен дебеланко, ето какво е. — Засмя се, но сетне изведнъж смехът му секна, прозвуча като стон. — И ти му позволяваш да те докосва, на този отвратителен старец!

— Не е съвсем така.

Той сви юмруци и за миг стисна силно очи.

— Къде е онова нищо, което ти е подарил?

— Това всъщност не е подарък…

Той се вгледа в лицето й, видя как се чудеше какво да го излъже, а сетне погледът му се спря върху гривната.

— Тигрица — рече тихо той и хвана китката й, приближи я към лицето си, взирайки се в изящните смарагдови очи. — Аз не мога да ти подарявам такива неща — рече с натъжен глас, — нали?

Тя не отговори.

— Нали?

— Пусни ме.

Гледаше я без да продума, очите му в един миг се изцъклиха, след като една мисъл, една увереност се оформи в съзнанието му и той съзна, че никога, никога не би желал нещо повече, отколкото сега желаеше нея. Никога.

— Пинки — гласът му бе хриптящ шепот — Пинки…

Господи, това име! Образът изплува от прашасалото минало, пълно с крещящите си цветове и мръснишкия шум. Тя затвори очи, за да прогони спомена, но в следващия миг лицето му бе вече прекалено близо и тя можеше да усети дъха му, да подуши потта му и да почувства как тялото й омеква. Хвана и другата й китка, изви ръцете й на гърба и ги хвана в един юмрук, след което започна да вдига роклята й. Бе вече късно, бе станало късно още от самото начало.

Тя изстена, когато езикът му пробяга по шията й, отметна назад глава, коремът й потрепна, когато ръката му намери най-чувствителното място между краката й. Той падна на колене и я повлече със себе си, повтаряше безспир името й, разкъсваше дрехата й, плъзна по тялото й младите си ръце, за да намери тежката гръд, която така обичаше.

Сякаш всичките му фантазии, всичките самотни дни и нощи, в които я бе желал, се сбъдваха. Сълзи припариха в очите му, усети как потръпва, когато ръцете й обгърнаха главата му и устните й засмукаха трескаво устните му, бузите, очите, дърпаше дрехите му, посегна да хване члена му и изви гръб нагоре, за да може да го насочи към себе си.

— Сега, Дрю, сега, моля те, Господи, моля те! — Погледна го, изпаднала в неочаквана наслада, устните й се бяха разтворили, дишаше тежко. — … О, да, о, да, о, д-а-а-а…

[1] Херцогът на Уиндзор доброволно се отказва през трийсетте години от престола, за да се ожени за разведената американка Уолис. — Б.пр. ↑

Осма глава

— Окръгли повече устата, отпусни гласа…

Роуз кимна мълчаливо на учителката си по пеене Лилиан.

— В Щатите са на мода по-суровите гласове — продължи Лилиан, — а вие, англичаните, като говорите, не си отваряте достатъчно устите, затова ще трябва да поработим върху това. — Тя потупа Роуз по рамото. — Хей, ще стане, не унивай.

— Няма ми нищо.

— Мен не можеш да ме заблудиш — рече с усмивка тя. — Къде е момичето, което видях миналата седмица, по-миналата, онова момиче, преливащо от енергия и ентусиазъм. — Лилиан повдигна леко брадичката на Роуз и се вгледа в очите й. — Не изтървавай случая, Роуз, то е все едно да си открила златна жила.

— Добре съм, наистина — възрази Роуз.

— Добре ли се храниш?

Роуз кимна.

— А спиш ли нормално?

Тя пак кимна, но Лилиан бе на друго мнение — издаваха я тъмните петна, като морави отпечатъци от пръсти под очите.

— Е, добре — рече примирено тя, — но ако има някакъв проблем, какъвто и да е, дай да го обсъдим.

— Добре съм, не се безпокой — рече Роуз, почувствала се неудобно под изпитателния поглед на Лилиан. — Най-добре да побързам — добави тя — Джаки ме иска за интервю и още някои снимки.

— В такъв случай най-добре е да поседнеш за малко, докато придам малко цвят на лицето ти — бледо е като платно. Не искаме продуцентката да си помисли, че не можеш да издържиш на ритъма, нали?

— Но гримьорите ще ме чакат там.

— О, разбира се, знам това, аз само ще ти придам такъв вид, че да е ясно, че във вените ти тече нормална червена кръв.

Роуз погледна изображението си в стенното огледало и си помисли колко големи изглеждаха очите й на фона на бледия овал на лицето, дори и устните й, обикновено розови, сега бяха изгубили цвета си. Предаде се на внимателната процедура, успокоена от грижовните, нежни пръсти на Лилиан, които посъживиха чертите й.

Дрю бе причината, разбира се. Не й се бе обаждал от седмица. Спомена нещо за ходене до Щатите, но после — нищо. Позвъни в хотела, от там й съобщиха, че бил заминал по работа, без да остави съобщения. Челото й се набръчка от болезнено объркване. И в Америка имат телефони, можеше да й се обади, нали? Размърда се неспокойна на стола си; в съзнанието й се разроиха най-различни образи и мисли; да не би да му се е случило нещо лошо?

— Хей, стой мирна… — сепна я Лилиан, — почти свърших.

Роуз се напрегна и се взря право напред, докато Лилиан боядиса сръчно миглите й с туш. Погледът й спря върху тънката като косъм пукнатина, която се спускаше от тавана до горния край на огледалото; тя й напомни за калпавия апартамент, който бе неин дом вече почти четири години. Агентът й бе казал, че трябва да помисли скоро да се премести някъде по-наблизо, това щяло да бъде добре за имиджа й. Преди месец, преди три седмици, когато всичко изглеждаше като сбъдната мечта, преместването й се видя като добра идея, но сега тази мисъл малко я безпокоеше; всичко ставаше толкова бързо и тя нямаше представа как и кога да се опита да намали малко темпото. Взря се в изображението си с чувството на безпомощност; само Дрю да бе тук или да можеше да му телефонира, да разбере, че е там, че го има.

— Окей, край! — избъбри весело Лилиан и отстъпи крачка назад, за да огледа свършеното. — Даже и професионалист не би те гримирал по-добре; единственото, което трябва да направиш, е да се усмихнеш широко и ще ги сразиш.

Роуз пое дъх, все едно не я бе чула.

— Знаеш ли какво е казала веднъж Мерилин… че най-голямото и най-трудното нещо, която можела да си представи, е да се направи някого изцяло щастлив.

— А, значи си си чела домашното? Послушно момиче — отвърна Лилиан. — Но Монро никога не е успяла, нали? Искам да кажа, че в крайна сметка не е успяла да направи никого щастлив, особено пък себе си. — Хвърли бърз поглед към Роуз. — Ей, аз също четох за нея; доста потискащо четиво, не се оставяй да ти влияе.

Роуз сведе поглед към сплетените си ръце, бяха студени и тя потрепери.

— Май не се чувстваш добре?

— Само леко главоболие, Лилиан, нищо особено.

— Е, тогава вземи двечки от тези. — Тя извади таблетки парацетамол от чантата си и наля на Роуз чаша вода. — Знаех си аз, че нещо не е наред.

В един момент Роуз се изкуши да излее всичко, което си бе мислила, но не отвори уста, защото бе обещала на Дрю, а и защото сигурно щеше да каже прекалено много неща в идиотското си и объркано излияние.

— Ще се видим в петък…

Роуз вдигна очи.

— О, да, разбира се.

Все още неспокойна, Лилиан изгледа как ученичката й стига до вратата; Роуз бе крехка, независимо от страхотния си глас, а и неуверена, като повечето артисти. Тъжна професия, актьорите страдат заради изкуството си, това е част от работата им, очаквана и неизбежна, но у Роуз имаше нещо, което кара човек да си мисли, че страданията й са непосилни.

— Чудесно.

Фотографът отстъпи бързо заднешком, наклони леко камерата и направи четири-пет снимки. Изправи се и засне Роуз отвисоко.

— Можем ли сега да я видим като Монро, моля? Моите гримьори вече я чакат в гримьорната да й окажат тази чест.

Джаки кимна и Роуз излезе от студиото, за да се преоблече в тоалета, който бяха избрали от многото облекла, които придобиваха плът под орловия поглед на Ивон; първо обаче щеше да се подложи на сериозно гримиране: бяло напудрено лице, извити тъмни вежди, подчертана линия на очите, яркочервени устни, бенка на лявата буза и накрая — платиненорусата перука.

— Докато чакаме, нека концентрираме вниманието си върху Луси Уайлдинг — дублиращата актриса — рече Джаки и посочи с ръка към Луси, която седеше в очакване през няколко стола.

След като Луси зае мястото си, Макс приближи към групата изотзад, следван от Джейми с бележник и писалка в ръка. Макс мълча доста дълго, сетне се наведе, и се облакъти на облегалката на стола до Джаки.

— Нали знаеш, че част от музиката ще трябва да се пренапише, ако окончателно решим да вземем Чарли Фицджералд за ролята на Джим Дохърти?

— Защото е баритон, а не тенор — рече търпеливо тя и се обърна. — Да, знам.

— Не бях сигурен, че си наясно за допълнителната работа, която ни предстои.

— Става дума за пренаписването на музиката за една песен и за една строфа от друга, нали?

— Аха… — рече той, — значи си говорила вече с Алдо.

— Да, разбира се — отвърна тя, — но нали не си променил мнението си за Фицджералд?

— О, не — въпреки това той се намръщи, — щеше да е хубаво да имаме тенор, но ако търсим още промени, ще закъснеем.

— Предполагам, че ако решим да изчакаме, докато открием един добър тенор, което ще означава още прослушвания, навярно няма да успеем да определим кой да играе ролята на първия съпруг на Монро и до Нова година.

Той кимна неохотно, а сетне насочи вниманието си към фотографа, който нагласяше косата на Луси.

— Къде е Роуз?

— Отиде да се преоблече за снимки като Монро.

— Как върви?

— Добре.

— Вече заснеха ли Луси и Роуз заедно?

— Да.

Той отново кимна.

— Защо не седнеш?

— Нямам време, но Джейми може да остане, навярно ще му се види интересно. — Макс понечи да си тръгне. — Обади ми се като дойдат пробните копия, искам да ги видя.

— Добре, Макс, ще гледам да не забравя — рече тя с известна нотка на сарказъм; рекламата бе нейна работа и тя нямаше никакво намерение да се консултира с Макс в избора си на рекламни фотографии.

— Може би Джейми ще си запише… — рече високо той, преди да излезе през двойната врата.

— Господи, този човек… — промърмори под носа си тя.

— Мисля, че той е просто перфекционист — рече усмихнат Джейми.

Джаки вдигна вежди.

— Много дипломатично се изрази.

— Радвам се, че вече съм понаучил нещо.

— Не е лошо, нали?

Той не отвърна нищо.

— Значи е лошо.

— Харесва ми да наблюдавам отношенията между хората.

— Е, и това е нещо.

— Харесва ми също да те гледам как работиш.

Той се взря отблизо в нея и бе възнаграден от лекото й изчервяване.

— Джейми, недей…

— Мис Джоунс?

Тя облекчена вдигна очи — викаше я фотографът.

— Роуз е готова…

Беше облечена в черни, прилепнали панталони и също тъй прилепнал бял пуловер: бяха ушили тоалета по снимка на Монро, направена в Корея, когато през петдесетте години е посещавала американските войници там. Видът на Роуз много я окуражи; дискретните подплънки на раменете и гърдите изглеждаха като истински и никой не би могъл да се досети за тях, ако не познаваше Роуз. Преобразяването й бе станало по-успешно, отколкото се бе надявала.

— Снимките трябва да станат такива, каквито ги решихме — рече тя, — живи, одухотворени.

— Тъкмо това ще се опитам да постигна…

Сеансът продължи над час и чак към края му Джаки усети, че откриха най-добрата поза — основаваща се на снимка на Монро от 1959 година, когато тя буквално хвърчи от щастие. Тя бе достатъчно необичайна, за да хване око, като същевременно бе изпълнена с движение, което означаваше, че не можеше лесно да се установи доколко Роуз и мъртвата звезда си приличат. Камерата щеше да свърши останалото.

— Чудесно — рече тя и се изправи. — Мисля, че тук сполучихме.

Джейми седна в дъното и я проследи с поглед как отива до фотографа, завладян от нейния ентусиазъм; искаше му се и той да изпитва същото. Но просто не можеше да пренебрегне факта, че единствената причина да бъде тук, бе Джаки.

Помисли си за баща си. Той би възненавидял всичко това — хората, театъра, уловките му, а най-вече — темата на този мюзикъл. Сигурно щеше да лепне на богинята Мерилин Монро етикета курва; при баща му всичко бе в черни и бели краски, особено пък що се отнася до забранената тема секс. Странно, но тя никога не бе обсъждана сериозно и надълбоко дори и от съучениците му в семинарията, забележително бе, че дори убийството, отнемането на човешки живот, не бе смятано за по-зловещ грях. Никога не успя да разбере защо бе така.

— Джейми, би ли донесъл три кафета? — помоли го Джаки и без дори да го погледне продължи разговора си.

Затвори отчаян очи и си проправи път към отсрещния край на стаята, където върху малка масичка имаше чайник, сухо мляко, пластмасови чаши, но нямаше захар; все нямаше захар.

— Направо съм капнала.

Погледна настрани — бе Роуз.

— Ей сега ще стане.

— Работата наистина е тежка, нали разбираш, изтощена съм. — Тя се усмихна с усилие. — Не очаквах чак такова търчане насам-натам.

Внимателно свали перуката си и с гримаса прокара пръсти през собствената си коса — слепнала се от крема.

— Джаки май е доволна от резултата.

— О, да, определено. — Нервно пристъпи от крак на крак. — Мислех си, че ще присъстват повече хора.

— Повече ли?

— Ами, нали разбираш, екипът — Макс, Алдо, Джо, Гордън… — тя се прокашля и се изчерви, — може би дори и онзи, американецът…

Той изведнъж разбра, погледът му бе привлечен от изражението на напудреното й до бяло лице, начервените й устни му се видяха някак си гротескни, неестествени; изпита жалост към нея.

— Имаш предвид Дрю Карочи ли?

— Аха. Не се е мяркал напоследък.

— Той е в Щатите.

— Аха, ясно.

Тя бавно преглътна.

Водата в чайника завря, той с облекчение се зае с него и наля вряла вода в три чашки. Роуз с надежда се въртеше около него, вгледана в парата, която се виеше от чашките.

— Съжалявам, но не мога да ти кажа нищо повече — рече внимателно той. — Не знам кога ще се върне.

Нещо в тона му я накара да вдигне очи, обърна се към него — очите й се бяха разтворили широко и той прочете в тях боязън, тя протегна неспокойно ръка и го докосна леко.

— Но ще се върне, нали?

Джейми се усмихна неловко.

— Доколкото знам — да.

Тя отвърна на усмивката му — нейната бе трепетна и сякаш остана да виси там, в пространството, самотна и уязвима.

— Нямаше никакво право.

Луси не можеше да понесе изписаната върху лицето му мъка и обида.

— Нали ти казах — рече тя, — само споменах мимоходом.

— Писането ми си е лично моя работа и ти го знаеш — каза Ричард. — И как можа да разговаряш за това тъкмо с него?

— Не съм разговаряла, само споменах. — Тя отчаяно го погледна. — Ако искаш да знаеш, направих го заради теб.

— Заради мен ли?

— Просто исках той да разбере, че си зает с нещо, че не стоиш по цял ден да чакаш телефонът да звънне.

Кой знае защо, обаче, бе сбъркала нещо и Роджър бе използвал това срещу нея.

— Няма нужда да ми се вдига самочувствието пред други хора — изръмжа дрезгаво той, — пет пари не давам какво мислят. — Де да беше вярно! — И какво съвпадение само: да налетиш толкова удобничко на добрия стар Роджър.

— О, престани, Ричард, не започвай отново — въздъхна тя, — моля те.

— Той спомена за това отново днес — отвърна остро той, сякаш не чу думите й. — Все едно съм подложен на бавно мъчение.

— Не му обръщай внимание, той е просто нетактичен, винаги е бил такъв. — Ала изражението на лицето му й подсказа, че напразно си хабеше думите. — Смята, че си много добър, нали знаеш? — излъга най-накрая тя.

— О, я не ме разсмивай! — подигра я той. — Единственият човек, за когото има някакво мнение, е самият той — звездата. — Ричард затвори очи от яд. — И моля, умолявам те, не го цитирай отново. Нямам никакво желание типчета като него да се отнасят снизходително към мен.

— Извинявай — отрони хрисимо тя.

Изгледа я яростно, почувствал се изведнъж уморен до смърт от това мъчение, отвратен от себе си, че бе позволил един палячо като Роджър да застане отново помежду им. Помисли си безпомощно, че това навярно се дължеше на ревност и завист, а може би и на мъничко страх. Страхът да не изгуби Луси.

Прокара пръсти през косата си и пое дълбоко дъх, а когато по устните му се появиха наченките на лека усмивка, тя разбра, че всичко щеше да се оправи.

— Нито път от някой проклет фриц на име Фох; какво име само!

— Какво?

— А, значи не ти е казал, че има и друго име и е бил в Хитлерюгенд.

— Ричард, Роджър дори не е бил роден тогава — закиска се тя.

— Няма значение — той пародираше великолепно, — защото би бил в Хитлерюгенд: този наш добър, проклет, стар Роджър има всички данни на един добър нацист… — Постави показалеца си хоризонтално под носа и изпъна другата ръка напред: — Да, и фюрерът би бил горд от хубавите арийски черти на Роджър фон Фох и без съмнение би му писал шестица за садизма, можеш да бъдеш сигурна в това, майн либлинг[1]…

— Ричард — рече умолително тя, — стига сме говорили за Роджър, а?

Той прекрати рязко пародията си и се ухили глуповато.

— Понякога ставам много досаден, нали?

Тя поклати глава.

— Не ли? — рече тихо той.

— Не.

Когато го погледна, той усети как всичките му съмнения, тревоги и неспокойни мисли тихичко изчезват. Протегна ръце, тя дойде, той я прегърна и притисна силно.

— Нали знаеш, че съм лицемер — прошепна той, вплел пръсти в косите й.

— Защо?

— Ами поискаха да играя в още шест епизода, а може би — и повече.

— Недей!

Очакваше той да й каже; Роджър й бе телефонирал в студиото, за да й съобщи добрата новина. Бил убедил продуцента да променят сценария, така че сюжетната линия, в която се вписва ролята на Ричард, да бъде продължена; беше много доволен от себе си.

— И защо не?

— Не мога да понеса нови неразбирателства.

И нови срещи с Роджър.

Ричард леко се отдръпна, за да може да я погледне.

— Няма да има повече — усмихна се гузно като непослушно хлапе, — а и парите ни трябват.

— Не сме чак толкова зле — намръщи се тя и ненужно добави: — Пък и си мислех, че им бе необходим за малко време, защото нали някой трябвало да умре…

— Е, решили са да отложат опелото — съпругата на доктор Мейсън ще просъществува още малко, оказа се, че поддържала рейтинга на серията висок.

— Мислех си, че мразиш тази роля.

Той изпъшка.

— Мразя я, така е, но ако махнем присъствието на Роджър, всъщност започна да ми харесва да се събуждам сутрин с цел в главата и с място, където наистина да отида.

Тя не отвърна нищо.

— Смешно е, а… — продължи той — получих дори няколко писма от почитателки — дами на средна възраст. Не съм ти го казвал, нали? — Обърна се и отиде до прозореца. — Не съм го казвал никога, но бях започнал да лудвам. — Хвърли предпазлив поглед към нея. — Едва ли щях да бъда отговорен за действията си, ако ми се наложеше да направя още един сандвич със сирене и да го завия във фолио. — Опита се да се изсмее. — Започнах да ненавиждам това място, проклетата тишина час подир час, затова включвах високо телевизора — да удави тази пустота; гледах жадно всички сапунени опери, знам имената на всичките техни звезди еднодневки…

— Ами писането?

— Това е друга работа.

— Няма да спреш, нали?

— Не, разбира се, че не. — Той се обърна. — Нещата се подредиха почти идеално, Лус, защото ми плащат три дни в седмицата да играя в сапунката, а през останалите два мога да пиша.

Тя му се усмихна притеснено.

— Щом ти си доволен, и аз съм доволна. — Ала произнесе думите със свито сърце. — Би трябвало да забележа, че си толкова потиснат.

Именно затова бе попитала Роджър дали не може да помогне. И би трябвало да знае, че в крайна сметка ще трябва да плати за помощта му; не би било характерно за Роджър да даде, без да получи в замяна нещо.

— Защо? Ти си заета, слава богу, работиш, а моята почивка си е част от играта, нали така? Нали ни казваха, че точно така ще стане още докато учехме, нали ни предупреждаваха за това родители и приятели, лели и чичовци и тъй нататък, и тъй нататък, ала ние не щяхме и да чуем, нали?

— Мисля, че съдиш прекалено строго…

— Може би — сви рамене той, — но единственото, което знам, е, че въпреки моята първоначална реакция и въпреки тъпанарщините на Роджър, започвам отново да чувствам, че принадлежа към човешката раса.

Прииска й се да му каже за Роджър, но просто не намери думи.

— Всичко наред ли е? — попита неочаквано той. — Имам предвид работата, да не те безпокои нещо, а?

— Не — отвърна бързо тя, — шоуто си върви, нещата започват да си идват на мястото, но седмицата беше трудна, нали?

Той кимна, изглеждаше някак засрамен, а тя не искаше да е така, защото той нямаше никаква вина; нейна бе вината, че бе такава нескопосана идиотка, такава страхливка. От деня, в който Ричард се върна бесен и пребледнял вкъщи и й бе казал за злощастния разговор, който бе водил с Роджър, тя постоянно се заричаше да каже на Роджър да я остави на мира и да си върви в пътя, но така и не го направи.

— Искаш ли да те заведа на вечеря? — попита весело той. — Да идем в Зен NW3 в Хампстед?

… А и сега вече не можеше да го направи.

Той отиде бързо при нея.

— Ей, не се тревожи толкова… — Целуна я лекичко по носа. — Вече можем да си го позволим.

Анджела гледаше как Дрю прекосява стаята, облечен само в отворен халат. Наля си питие и се отпусна на отсрещния диван, разбуха възглавниците и сетне взе книгата, която четеше. Гледа го мълчаливо дълго време.

— Каква е?

Той вдигна очи и тя си помисли колко красив и млад изглеждаше в този момент, ала същевременно колко бързо лицето му можеше да се промени от сладка уязвимост към физиономията на пресметливия жиголо.

— Книгата ли?

Тя кимна.

— История на изкуството.

Тя поклати глава и се изсмя високо.

— Ти и история на изкуството?

— Защо не, какво лошо има в това?

Той трябваше да понаучи това-онова за нещата, на които тя държеше, ако изобщо искаше да разчита на някакъв шанс тя да погледне сериозно на него. Ала имаше и нещо повече; за пръв път през живота си бе открил някакъв вид изкуство, което го омая — той го бе открил, вътре в себе си, и това откритие бе като малко чудо — все едно да намериш нещо скъпоценно в кофата за боклук.

— Е, не че има нещо лошо…

Тя сви рамене; нима и самата тя не се бе образовала по същия начин? След като преди толкова години се бе омъжила за Лойд Шрайвър, той я бе насърчавал да чете и тя поглъщаше всяка книга, която й попаднеше подръка; сетне вече започна да подбира. Не само премоделираше тялото, но и съзнанието си с всичко необходимо: история на изкуствата, антики, френски език, обществени науки. Във всичко, което правеше, гонеше определена цел, но Дрю, какво си мислеше той, че ще постигне?!

— Тогава ме остави да си чета.

Той прокара ръка по лъскавата репродукция на картина, наречена Танцът на живота — би стиснал ръката на художника, ако не бе умрял толкова отдавна. Отнасяше се за жени, а мъжът бе нещастно влюбен. На картината той танцуваше с момиче в червена рокля, която трябваше да символизира страстта, пред погледите на други две жени — едната в бяло, младостта и невинността, другата — в черно, смъртта. На Дрю му се струваше, че между тях двамата имаше много общи неща; мъжът очевидно усещаше, че жените, досущ като вампири, в крайна сметка ще го погълнат. Една жена, помисли си Дрю и вдигна глава; като погледна Анджела, по лицето му премина сянка.

По гърба й пробяга нежна тръпка и тя му отвърна с жадна, ослепителна усмивка — винаги се възбуждаше като е ядосан.

— Хайде, Дрю, разкажи ми… — рече уморено тя и започна да се протяга, леко надигнала тялото си и изпъвайки краката с идеален маникюр на ноктите.

Той се изчерви и затвори книгата.

— О, Дрю, не бъди такова дете.

Той седеше и мълчеше; неподвижен, замислен; ненавиждаше я за властта, която имаше над него, ненавиждаше и себе си за силното си желание да й направи впечатление, да й достави удоволствие.

— Стенните лампи са… — започна той.

— Индиректното осветление.

— Индиректното осветление е на Лалик.

— Правилно.

— Лампата — също.

— Да.

— Но това не е.

Той се изправи и погледът й мигновено бе привлечен от голотата му, от члена му, и тя отново усети как същата жажда, същото желание се надига у нея. Отново се запита какво толкова много я възбуждаше у него. Въздъхна лекичко; не можеше да продължава, разбира се, Дрю трябваше да си иде, при това скоро; през уикенда щеше да се срещне с Дъги.

— Прав си, не е.

Той стоеше пред ваза в злато и сребро и просто се взираше в нея.

— Ар Нуво?

— Да — рече тя, — добре.

— Не е френска.

— Не, германска е, но прилича на френска, Дрю.

Изръкопляска му.

— Разкажи ми за нея.

От устните й се отрони тежка въздишка.

— Не можем ли да прекратим?

Отегчаваше се.

— Искам да науча — рече упорито той.

— За бога, не сега, започваш да ме побъркваш.

Устните му се свиха в сърдита гримаса.

— Това за мен е важно, не можеш ли да разбереш, а?

— Не схванах, че е толкова важно, имам предвид какъв е смисълът, какво точно целиш?

— Ти все още ме смяташ за някаква отрепка, която няма никакво бъдеще, така ли?

И така си беше, не виждаше никакъв изход за себе си, освен само гдето го желаеше — все още, въпреки грандоманските си приказки. Дори и сега, като я погледна, разбра, че го желаеше.

Известно време тя не каза нищо, само го гледаше свирепо, едва потиснала гнева си, че й бе развалил настроението. След като той не помръдна, тя най-накрая се изправи и бавно закрачи към него.

— Какво точно би желал мистър… — Тя направи многозначителна пауза. — Знаеш ли, Дрю, никога не си ми казвал истинското си име?

Той се усмихна, но усмивката му не бе весела.

— Ако ми разкажеш още нещо за вазата, може и да ти кажа името си.

Тя го изгледа втренчено, но в следващия миг прокара показалеца с яркочервен нокът от брадичката му надолу, надолу, по гърдите, по корема и бавно, бавно към хълмчето, обрасло с косми към втвърдяващата се плът между бедрата му. Той изохка.

— Авторът е Йохан Льоц — рече тихо тя, — нещо друго?

— Кога я е направил?

Тя го взе в ръка.

— Около 1900-а, плюс-минус година-две.

— А рисунъкът? — Той запреглъща конвулсивно, бе започнала да го гали.

— Рисунъкът ли? — повтори тя и се засмя гърлено. — Това е лесно, ще ти хареса, защото донякъде е характерен за стила Ар Нуво. — Стисна го силно, още по-силно и той изстена. — Чувствени линии, Дрю — каза, — мисли си за жена, за всичките извивки на тялото й, мисли си за напъпилия плод, за онези чувствени линии, които се сливат, сетне се разделят…

Пусна го.

Той се опита да се овладее, дишаше тежко, вторачен в нея.

— А това? — той положи пръст върху детайл на вазата, сякаш можеше по този начин да си върне изгубеното равновесие.

— Ама ти нямаш спиране, а? — Тонът й бе нисък, в него прозвуча нотка на нещо като възхищение.

— А това? — повтори инатливо той.

— Това е любимият за периода детайл — растение, наричано Честност, всъщност — лопатка[2]. — Спря се и погледите им се срещнаха. — Яркочервени цветове с фини семенници, някога хората са смятали, че притежават магически свойства.

— Но то си е донякъде магическо, нали?

— О, престани, Дрю — рече изненадващо тя.

— Какво да престана?

— С това. — Тя посочи вазата и взе книгата, която бе оставил. — Не ти отива.

— Откъде, по дяволите, си сигурна, че не ми отива? — попита ядно той.

— О, за бога… — сопна му се тя, — можеш да вземеш вазата, подарявам ти я, подарък на сбогуване.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

Тя поклати глава, изгубила търпение.

— Виж сега, току-що говорихме за Честност. Е — преглътна сухо. — Време е да бъда честна с теб, отново и за последен път.

Вътрешно изруга; защо винаги се стигаше до този момент?

— Не искам да слушам! — Той рязко вдигна ръце и запуши ушите си с длани.

— Това не може повече да продължава, Дрю — рече внимателно тя.

Той се обърна.

— Затвори си проклетата уста, просто я затвори!

Влезе в спалнята и затръшна вратата след себе си.

Анджела безпомощно погледна вратата. Изскърца със зъби, закрачи към вратата и я ритна силно.

— И не си отивай, когато ти говоря, по дяволите!

Вратата се отвори и той застана сърдит на прага.

— Казах ти, че искам да си вървиш.

— Не.

— Имам си живот и извън този апартамент, при това дяволски добър.

— И аз не съм част от този живот — рече напрегнато той, — така ли?

— Щом искаш да го формулираме така.

— Но мога да се науча.

— Не, Дрю.

Лицето му се изкриви и той се извърна, за да прикрие болката.

— Защо?

— Защото така трябва да бъде.

Гласът й обаче прозвуча необичайно несигурно.

— Защо?

Тя пое нервно дъх.

— И стига си ме питал — защо, защо, защо? Досущ като шестгодишно момченце.

Той я блъсна към стената.

— Никога — ама наистина никога — не го казвай отново!

Силата на удара секна дъха й, догади й се и лицето й побледня като платно. И след като ефектът от удара започна да избледнява, остана някакво трептене, някакъв нерв пулсираше, сякаш във вените й бе нахлуло шампанско. Тя го изгледа безмълвна, неспособна да проговори.

— Искаш да го направя, така ли…? — прошепна тя.

Тя бавно кимна.

— Кажи го.

Вместо отговор тя хвана ръката му, поднесе я към устата си и я захапа.

— Кажи го — той се притисна към нея, — кажи Моля те.

Не откъсваха очи един от друг, сетне тя сведе глава и бавно, много бавно падна на колене.

Той почувства как устните й поемат члена му, въздъхна, сетне изстена от допира й. Тя вдигна очи към него, докато той заравяше пръсти в косата й, стиснал главата й в дланите си, люлееше я напред-назад; с огромно усилие на волята обаче той се отдръпна достатъчно, за да се освободи от нея, изправи я, сетне я положи да седне на ниската масичка, подпряна до стената. Разтвори бедрата й.

— Кажи Моля те…

— Моля те — прошепна тя.

В прегръдката им нямаше нежност, ръцете им трескаво се търсеха. Той я повдигна, пръстите му се впиха в плътта й, докато я притискаше към себе си, ненаситните й бедра се сключиха около него и той яростно навлезе в нея; телата им се бяха сплели в страстна, отчаяна прегръдка.

Много по-късно, когато се опита да възстанови в съзнанието си удоволствието и болката, тя можа само да си спомни измокреното му от сълзи лице, когато достигна оргазма си; тъкмо тогава тя най-сетне го попита за истинското му име. Бе взела главата му в скута си и рошеше с пръсти хубавата му черна коса. Дрю бавно се обърна по гръб и преплете пръсти с нейните; погледна я право в очите.

— Кажи ми първо твоето.

— Не започвай отново.

— Защо не го приемеш — знаеш, че вече знам истината.

— И смяташ да си опиташ късмета.

— Нямам какво да губя.

— А аз имам, така ли?

Той взе ръката й, притисна я към устните си и прокара език по дланта й.

— О, да, Пинки — прошепна, — определено имаш какво да губиш.

Залата, която гледаше към парка, от край време бе любимата на баща й; той я обожаваше за светлината и простора, за чудесния изглед към Хайд парк от тяхната маса в ресторанта. От много години те се стараеха да спазват датата на ежемесечните си обяди, пропускаха я само ако някой от двамата не бе в страната. И двамата бяха потвърдили днешния обяд, но кой знае защо той закъсняваше, а това не бе характерно за него. Джаки погледна часовника си и отново зарея поглед през витрината.

В небето се кълбяха буреносни облаци, капки дъжд предупредително забарабаниха по стъклото, след което небесата като че изригнаха. Дърветата в парка изглеждаха безжизнени, само върхарите и тънките клонки потрепваха под водопада, който ги заливаше и се стичаше към земята.

— Подайте пени на бедняка…

Тя подскочи, сетне се засмя.

— Тъкмо се чудех защо се бавиш.

— Найджъл реши да промени мястото на снимките за филма, безпокои се за непредвидимото време в Шотландия — започна Дейвид, докато сядаше, и се усмихна тъжно. — Преместваме се за всеки случай по-близо до Форт Уилям, да не би да заседнем из преспите; така че сега поне ще се настаним в приличен хотел.

— Вълнуваш се, нали? — попита тя, макар да знаеше отговора; той бе изписан върху лицето му.

Дейвид кимна.

— Бих рекъл, че от години не съм очаквал с такова нетърпение роля като тази. Но ми се щеше да снимаме по-близо до дома.

А домът му бе там, където бе сърцето му, при Клеър, особено сега. Ала въпреки това знаеше, бе вътрешно убеден, че дори филмът да се снимаше в Северна Австралия, той пак щеше с радост да приеме ролята. Знаеше със сигурност, че това щеше да е последният му филм, а романтичната нагласа на душата му нашепваше, че за получаване на ролята пръст има Провидението; не можеше единствено слепият късмет да го дари с такава роля в края на живота му.

— Това никога преди не те е безпокоило.

Той се размърда неспокойно на стола си.

— Не ми обръщай внимание, навярно се дължи на възрастта.

Тя никога досега не бе използвала думата стар във връзка с баща си; той бе Дейвид Джоунс, актьорът, вече на години, но все още непораснало момче. Изгледа го изпитателно.

— Това ли е всичко? Нищо друго ли не те безпокои?

— Добри Боже — не, поне не се сещам за друго. — Той се усмихна и взе менюто. — О, да, имам добри новини за теб; с тези приказки просто ми изскочи из ума. Какво да се прави — ето ти пример за актьорския егоизъм.

— Познавам отлично актьорския егоизъм, забелязвала съм го у мнозина, но точно сега много ми се иска да чуя една добра новина.

— Намерих ти ангел пазител — рече той, но се поправи, — е, всъщност Клеър го намери.

Тя ококори недоверчиво очи.

— Но това е чудесно! И кой е той? И колко, колко ще даде?

— Някакъв стар приятел, с когото не се била виждала от години. — Той се намръщи. — Чакай сега, сигурен съм, че ми каза името му, но изглежда ми е изскочило от ума. Колко глупаво от моя страна.

— И той наистина ли се е заинтересовал?

— О, както личи по всичко — много.

— Споменавал ли е някаква цифра?

— Мислех си, че цифрата може да бъде само една.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че той ще поеме цялата сума, която австралийците отказаха?

— Очевидно. — Но и той трябваше да признае, че наистина бе трудно да повярва човек.

— И ти не можеш да си спомниш името му! — Тя поклати недоверчиво глава. — О, тате, та това е направо невероятно…

В един момент Дейвид изглеждаше като справедливо наказано дете.

— Ами, знам, че е канадец, това си го спомням… Но Клеър, естествено, възнамерява да ти телефонира и да ти съобщи всички подробности.

Джаки се намръщи.

— Сигурен ли си за всичко това, искам да кажа правилно ли си разбрал всичко?

— О, да, напълно. — Той положи длан върху ръката й. — Извинявай, не дойдох напълно подготвен, нали? Но Клеър само ми спомена набързо по телефона, а аз бях погълнат от сценария, който четях, и затова може би не съм запомнил всичко.

— Искаш да кажеш, че не си я слушал.

Устните му се разтеглиха в малко глуповата усмивка.

— Нещо такова.

— Стига да не си сбъркал сумата, инак и Кинг Конг да се е съгласил да ме финансира, пет пари не давам — рече тя с очевидно облекчение. — Още не мога да повярвам.

— Е, и аз не съм мечтал да получиш това предложение, тъй че по мое мнение този приятен шок заслужава чаша шампанско. Ето защо ще го поръчам на сервитьора, който очаква да му поправим настроението с една примамлива поръчка. Хайде да не го разочароваме.

Джаки се засмя.

— Не бих могла да го река по-добре.

— Между другото, как е приятелят ти, американецът?

— Имаш предвид Дрю, нали?

— А, да — Дрю.

Тя го погледна по-особено.

— Ти май не го хареса много, а?

— Не бих се изразил така. — Погледът му се отклони от нея към обляната от дъжда витрина. — Просто не се чувствам много уютно в негово присъствие.

— И защо?

— О, не знам, мила — отвърна бързо той, искаше му се да не бе отварял темата. — Не ми обръщай внимание. В крайна сметка животът ти си е твой, пълнолетна си и изобщо не ми е работа с кого излизаш.

— Това не бе най-доброто нещо, което можеше да ми кажеш.

— Да, знам. — Той помълча секунда-две, пръстите му машинално си играеха с ъгълчето на салфетката. — Може би се дължи на факта, че познава Анджела — рече неубедително той.

— Множество хора познават майка, тате; тя е прочута с това — отвърна Джаки. — Както и да е, доколкото си спомням, Дрю обясни откъде я познава.

— Точно така — рече разсеяно той, — тогава защо това ме безпокои?

Безпокоеше го Анджела, нейният начин на живот, нейните млади любовници. Доколкото до него през годините бяха стигали най-различни клюки, тя била придобила вкус към хубавите, млади мъже в периодите между браковете си, а може би и не само тогава; това си бе в характера й. У бившата му съпруга имаше нещо гнило, нещо нездраво и в интерес на истината той се безпокоеше, когато Джаки прекарваше известно време с нея. А сега пък — и Дрю. Какво точно у него го притесняваше — някакво чувство, инстинкт — защото познава Анджела? Дейвид поклати глава; разговорът им бе прекъснат от сервитьора, който донесе шампанското и той с облекчение се облегна назад; чудеше се защо ли не си бе държал устата затворена.

— Не знам, тате…

Джаки гледаше как фините мехурчета се издигат нагоре в чашата й, изведнъж се почувства уморена с изникването на семето на съмнението. Дрю още не й бе телефонирал.

— Съжалявам — рече Дейвид и в прилив на нежност я хвана за ръката. — Хайде да не разваляме вкуса на доброто шампанско. Дом Периньон е, реколта 1970-а, почти от най-любимото ти.

Тя успя да изцеди една усмивка и вдигна чашата си.

— За Мерилин — някогашната и сегашната — рече той, благодарен за усмивката й, независимо че бе насилена. Гърлото му се сви като си помисли колко бе красива, колко много я обичаше и колко се гордееше с нея.

Джаки ахна от удоволствие, когато мехурчетата от виното експлодираха в гърлото й.

— Видя ли, нали ти казах — засмя се той и доля още шампанско в чашите им с явно задоволство. — Между другото, кога се местиш в новата си къща?

— В петък. Ще бъде истински ад, но колкото по-скоро се свърши, толкова по-добре, прекалено дълго отлагах. Въпреки отстъпката, която ми дава хотелът, все пак престоят ми там струва цяло състояние, нещо, което напоследък не мога да си позволя.

— Ще ти трябва ли помощ при преместването?

— Джейми ми предложи да помогне.

— Така си и знаех.

— О, татко — рече тя, — какво искаш да кажеш?

— Сигурен съм, че няма нужда аз да ти казвам, че той е, как да се изразя, малко хлътнал по теб.

Тя се изчерви.

— Боях се, че ще го кажеш.

— Е, той го демонстрира явно, когато идвахте на обяд, нали? А сега Клеър непрекъснато ми повтаря, че ние трябвало да поговорим с него за това.

— Моля ви, недейте — рече тя, — това може би ще влоши още повече нещата.

— И аз й отвърнах точно така.

— Мога да се справя сама.

— Не за теб се безпокоя.

— Е, добре, какво предлагаш да направя?

— Нямам ни най-малка представа. — Той я погледна внимателно, — но все повече и повече се привързвам към него, Джаки.

— Престани да го усукваш, тате, и кажи онова, което искаш да кажеш…

— Не го наранявай, ако е възможно.

Тя затвори за миг отчаяна очи.

— Тъкмо ти най-добре от всички знаеш, че нямаше нужда да ми го казваш.

— Знам, знам — рече извинително той.

— Освен това ми се струва, че Джейми е в състояние да се погрижи сам за себе си.

— Това е по-скоро поза.

— Не бъди толкова сигурен — не се съгласи тя. — Той притежава способността да постига своето с търпение и постоянство.

Дейвид се засмя.

— Какво, за бога, означава това?

— И аз още не съм сигурна, не познавам напълно себе си.

Знаеше, че трябва да побърза; тя щеше да го чака в таксито пред хотела, но го влечеше любопитството да разгледа апартамента, в който прекарваше толкова време с американеца, с Дрю.

Всекидневната бе просторна и малко попретрупана за неговия вкус; намери вида й за малко помпозен, ала въпреки това можеше да разбере защо тук Джаки се чувстваше удобно, като у дома си. По стила си стаята не бе много по-различна от интериора на къщата, в която живееха Дейвид и Клеър — топлото дърво, антиките, скъпите тъкани и закръглените, величествени на вид мебели.

Джейми пристъпи бавно в съседната стая, като по пътя си внимателно разглеждаше всичко. Спря се пред изпипаната, огромна спалня, взира се известно време в нея, забеляза тънката и висока ваза с повехнала роза в нея. Очите му потъмняха, когато във въображението му започна да придобива очертания картината на Джаки и Дрю — заедно. Сигурно са правили всичко онова, което вършат любовниците, помисли си, пропит от ревност той, неща, които никой никога не е бил достатъчно готов да обсъди с него, неща, които момчетата научават по естествен път, докато се превръщат в мъже. Но на него не му бе разрешено да е като другите момчета, баща му и единствената, святата Католическа и апостолическа църква се бяха погрижили за това.

Пое дълбоко дъх, не му се нравеха тези мисли, сам не харесваше себе си. Седна на крайчеца на неоправеното легло. Покривката бе отметната назад и се виждаха ослепително белите чаршафи; бяха набрани, малко измачкани. Прокара длан по хладната копринена повърхност и погледът му спря върху едната от възглавниците: на нея едва-едва личеше къде бе лежала главата на Джаки.

Почуди се какво ли би било да е като Дрю, с неговата лекота и самоувереност, с която сигурно общуваше с жените; какво би било да има Джаки и въпреки това да не я желае чак толкова. Красивото му сериозно лице се намръщи леко, помисли си, че всъщност нищо не разбираше от хора: какво можеха да направят, на какво бяха способни, какви мрачни комплекси можеха да съществуват и да процъфтяват в съзнанията им. Ала поне започваше да се учи.

Джейми се изправи и се върна при големия кашон, който го чакаше във всекидневната; беше пълен с книжа, с книгите и бележките й, със снимки на богинята Мерилин Монро, която изобщо не е била богиня.

— Взех да се питам къде се запиля — каза весело Джаки. — Но всъщност използвах времето да проведа един бърз разговор с майка ми. Исках да й кажа, че вече изобщо не ми трябват пари. Беше един чудесен миг!

Джейми постави кашона на пода на таксито и седна до нея.

— Дрю ходил ли е при нея да иска пари?

— Очевидно — да — отвърна тя, — а моята мила майчица направо ми тресна слушалката. Много ми се иска да узная защо е толкова против идеята ми.

— Но сега вече можеш да продължиш, нали?

— О, да, определено, чувствам се направо като замаяна; странно е обаче, че новият ми спомоществовател иска да остане анонимен и ще получа парите чрез Клеър. — Тя поклати глава и се усмихна. — У мен се прокрадва обаче чувството, че навярно Клеър е инвестирала парите и използва този отдавнашен приятел за параван.

— Попита ли я? — рече небрежно той и обърна лице към прозорчето.

— Разбира се, но тя естествено отрече — въздъхна Джаки. — Много мило от нейна страна… много е щедра… Надявам се много доверието й да се оправдае.

Той я стрелна с поглед и за пръв път долови несигурност у нея.

— Май малко се безпокоя за Роуз — добави тя. — Макс ми каза, че й било трудно да се съсредоточава на репетициите, при това вече трети ден подред. Ще трябва да поговоря с нея, защото нямам доверие на Макс да се оправи в тази ситуация, ако изобщо има такава, с необходимата деликатност и такт.

— Може би съзнанието й е заето с нещо друго? — предположи той и си помисли за Дрю.

Джаки се усмихна, макар и с усилие.

— А може да е забавила се реакция от това, че получи ролята.

— Сигурен съм, че каквото и да е, ще отмине — рече той, но веднага се запита дали наистина щеше да стане така.

— Надявам се.

— Всички работят толкова усърдно…

— Знам, но се боя, че усърдната работа сама по себе си не гарантира нищо, а най-малкото — успеха на един мюзикъл в Уест енд; списъкът на провалите е безкраен. О, Джейми, надявам се, че Клеър съзнава какво прави.

— Е, ако Клеър наистина е анонимния инвеститор, то тя очевидно има вяра в теб.

— Така си и мисля — кимна тя, — но онова, което ме смущава, е, че бих искала да мога да кажа Сама го постигнах; би прозвучало обаче неблагодарно, а аз не съм неблагодарница. Просто ненавиждам фаворизирането под каквато и да е форма. Разбира се, радвам се, че Дейвид и Клеър имат дялове във финансирането, защото вярват в постановката, но не искам по-специално отношение към себе си. — Тя го погледна и додаде кисело: — Ама и аз съм седнала да се самозалъгвам. Необходима ми е всичката помощ, която мога да получа.

— Може би си несправедлива към Клеър.

— Може би.

— Освен това — продължи той, — има неща, които не можеш да промениш, без значение какви усилия хвърляш, просто защото ги има, те съществуват.

— И значи трябва да ги приема.

— Само ако компромисът не е прекален.

— Да, нещо като компромис със самия себе си… — Тя се усмихна. — Ти си бил доста потаен, Джейми.

Той се изчерви, защото разбра, че думите му й се бяха понравили и изпита радост от това.

Роуз отвори вратата на хладилника и се взря в тъжното му съдържание, което сякаш оставаше непроменено завинаги: кутия маргарин, кутия полумаслено мляко, кисело мляко и малка чинийка с половин домат, половин глава лук и спаружена зелена чушка. Бутилката вино, която търсеше, обаче я нямаше. Отначало се озадачи, но сетне се сети, че Бабс бе споменала за някакво парти; бе предложила и на Роуз да отиде, но за нея бе невъзможно, защото Дрю можеше да позвъни, а тя нямаше да си е у дома да разговаря с него.

Представи си как се връща от партито, как отваря очуканата входна врата и тръгва по прашните стъпала към апартамента и тогава чува телефонът да звъни. Ще се затича с все сила нагоре, мускулите на бедрата ще пламнат от усилие, коленете й ще се разтреперят. А и ще усети болка в хълбока всеки път, когато поеме дъх, досущ както когато бе дете. Най-сетне ще стигне до техния коридор и ще види окачения на стената телефон да потреперва от звъна, умолявайки я да отговори; ала още щом вземе слушалката и телефонът ще онемее.

Беше на ръба да се разплаче, докато затваряше вратата на хладилника; кичур коса падна пред очите й и тя с измъчен жест го отмахна, след което бавно се върна в сивата всекидневна и седна до стереоуредбата на Бабс. Подпря брадичка на коленете си и стоя дълго така, взряна безпомощно в нищото. Щяха да станат почти две седмици — и нищо, нито думица от него; но той я обича, повтаряше си безгласно тя, добре де, ако я обича, защо тогава не се обажда? Въздъхна отчаяна, прилепи устни върху преплетените си ръце на коленете и отново премисли всички възможности; не стигна обаче до някакъв задоволителен извод, освен един: но това бе нещо, което не можеше, не искаше да приеме.

Последните няколко дни бяха лоши, дори и гласът й бе стегнат и несигурен и Макс тази сутрин й се разкрещя, нещо, което дотогава не бе правил. Знаеше много добре, че е непрофесионално да оставя емоциите си да влияят върху работата й, но очевидно контролът върху чувствата бе нещо, с което са надарени по-велики от нея човеци. Със свито сърце тя се запита за пръв път дали ролята на Мерилин бе по силите й. Видя й се невероятно, а и малко плашещо, но тя не можеше да проектира собственото си отчаяние в една роля, която до голяма степен излъчваше тъкмо отчаяние. Както Макс казваше, тя още не бе осъществила контакт с образа; тя самата знаеше не по-зле от него, че не бе достатъчно само да изпееш добре някаква песен, трябваше и да я почувства. А тя не можеше да чувства, не можеше да вложи повече от себе си, защото емоционалните й сили бяха стигнали предела си. Нищо не оставаше за Мерилин.

Когато Бабс се готвеше вече да излиза за партито, попита Роуз още веднъж дали не би отишла с нея и тя естествено й отказа. И тогава Бабс постъпи жестоко: разкрещя й се с пълна сила да престане да чака телефона да позвъни, защото той никога няма да звънне. Само че Бабс не познаваше Дрю така добре, както тя го познаваше; той ще се обади, повтори си тя още веднъж, беше само въпрос на време.

Роуз бръкна в джоба на дънките си и напипа малкото пликче с кокаин, който пазеше тъкмо за такива моменти; ала все още изчакваше, потънала в тишината, потиснала студения възел от нерви в стомаха си. Може би кокаинът щеше да й помогне да пее така, както Макс искаше, и тогава всички щяха да са доволни.

Писалището с капак бе скрито зад високия гръб на кожен фотьойл и бутнато в ъгъла, затова не можеше да се използва.

— Просто не става — рече Джаки, — нали?

— Има прекалено много мебели — отбеляза Джейми.

Тя кимна уморено.

— Повечето от тях бяха на склад толкова дълго, че съм забравила колко малки, големи или неудобни са. Дори не съм сигурна дали вече ми харесват.

Тя бутна настрани един шезлонг и застана пред вратите към терасата, които не се отваряха.

— Няма ключове. — Идеше й да изкрещи от яд. — Господи, как мразя да се местя, как мразя всичкото това объркване и хаос. Ще ми трябват седмици, а може би и месеци, за да се установя тук.

И тя изведнъж си помисли с копнеж за Хайд парк и за неговия комфорт, за улесненията, за това как се опростяваше животът й там.

— Мисля, че шезлонгът може да отиде в спалнята — предложи Джейми, — така ще ти се отвори повече място тук.

Тя пое дълбоко дъх и рече малко по-ясно и високо:

— Прав си, така ще бъде.

— Искаш ли да съставя списък?

— Вижда ми се добра идея, особено след като някои от нещата ще трябва отново да се върнат в склада. Би могъл да помогнеш да се организират по-добре нещата…

Гласът й стихна. Липсваше й всякакъв ентусиазъм за тази задача, гледаше обезсърчена непознатата й обстановка.

Моливът на Джейми затича по хартията, той усети, че би искала да бъде навсякъде другаде, само не и тук. Изчака, гледаше я търпеливо, неговите собствени мисли също го водеха назад, запита се самият той колко пъти вече бе пожелавал същото и за себе си.

У дома. Думата прониза с болка сърцето му, а живата картина на Марсабит изплува в съзнанието.

— Какво има?

— Бях буквално на хиляди мили от тук.

— В Кения ли?

Той кимна.

— Ще се върнеш там, нали?

— Не знам още.

Погледите им се срещнаха и тя се извърна.

— Виж… — рече му бързешком, — аз ще разопаковам този кашон. А ти защо не прескочиш някъде наблизо да вземеш по едно кафе.

— Добре.

Джаки не го погледна като излиза, обърна се чак след като се увери, че бе излязъл.

Отвори кашона с лекота. Най-отгоре бе сложено кашмирено сако на Дрю в найлонов чувал; тя отвори тънката опаковка и прокара ръка по плата, наслаждавайки се на красотата на материята.

Когато извади сакото от кашона, я лъхна силният, богат и опияняващ мирис на парфюм. Тя замръзна на мястото си; ароматът разбуди спомени, в съзнанието й се изписаха имена и лица. Тя вдигна сакото до лицето си и вдиша дълбоко, за да се увери; не, не можеше да има грешка. Познаваше само един човек, който използваше почти непознатия парфюм от Герлен — майка й.

— Търсих те из цялата къща — рече Джейми.

Тя седеше в миниатюрната зимна градина с наполовина изпразнена бутилка вино.

— Реших, че ми стига толкова.

— Извинявай, че толкова се забавих, но се отбих да купя и нещо за хапване.

Джаки поклати глава.

— Няма нищо. — Посочи виното. — Открих ей това и реших да почна сама.

— Да не се е случило нещо?

— Не.

— Просто не ми се виждаш…

— Искаш ли малко вино? — прекъсна го тя. — Не е изстудено и се боя, че мога да ти налея единствено в кафена чаша.

Той я погледна озадачен, но сви рамене.

— Добре.

Той си посръбваше мълчаливо виното, докато тя най-сетне не можеше повече да понася тишината.

— Ти не помниш майка си, нали?

— Не, тя е починала малко след раждането ми.

— И сигурно се питаш каква е била и прочее.

— Преди — доста, но не и сега.

— И аз се питам за майка си — въздъхна тя, — въпреки че е жива.

— Не се виждате много често, нали?

Тя поклати глава, не смееше да заговори отново.

— Но нали имаш баща си и Клеър?

— Да — кимна му тя, — сигурно съм голяма късметлийка. — Отпи глътка вино. — Но в момента просто не се чувствам такава.

Джейми сведе поглед към чашата си.

— Няма да ми кажеш какво се е случило, нали?

— Няма да има смисъл.

— Откъде знаеш?

Тя затвори очи.

— Просто знам.

— Ти ме виждаш само в една светлина, нали?

Тя го погледна малко по-сериозно.

— И как изглеждаш в моите очи, Джейми?

— Като надраснал годините си ученик или нещо от сорта, предполагам — рече хладно той.

— Нямаш представа какво си мисля.

— Правиш го прекалено явно.

— Защото не искам да вечерям с теб ли?

Той не отвърна и тя се взря в приведената му глава, чувстваше се едновременно зла, депресирана и самотна.

— Някога целувал ли си момиче, Джейми?

Той я погледна предпазливо.

— Всъщност — не.

— Какво означава това?

— Имаше веднъж едно местно момиче…

Той се изчерви силно; бе станало по време на единственото отсъствие на баща му.

— Би ли ме целунал сега?

Той не помръдна, сякаш не бе разбрал за какво става дума.

Тя се усмихна, но този път без насмешка, бавно се наведе напред и обгърна с ръце красивото му лице, без да се интересува вече от нищо друго.

[1] Любима моя (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Lunaria (бот.). — Б.пр. ↑

Девета глава

Джаки стоеше в дъното на репетиционна зала и наблюдаваше Макс: стиснал юмруци до бедрата си, той клатеше глава към тримата мъже, които играеха ролите на съпрузите на Монро, сетне скочи на платформата и изигра изкусна импровизация, тъй че и у тримата да не остане и сянка на съмнение за това, което иска от тях. Джаки тихо приближи Алдо, който си седеше до пианото и си свиреше нещо. Като я видя да приближава, той се ухили широко.

— Как върви — попита тя с кисела усмивка, — или да не питам?

— Всъщност не е зле, сега прекарваме момчетата през първата част от тяхното действие, а сетне ще ги поеме Бела — хореографката.

— А Роуз?

— Макс й даде почивен ден.

— О, господи — изстена тя, — толкова ли е зле?

— Боя се, че да; тази сутрин се разплака, а Макс още дори не си бе отворил устата. — Сетне той добави бързо: — О, търсиха те по телефона, твоят американски приятел Дрю, каза, че се опитал да те намери в хотела. Отговорих му, че си в процес на местене в къщата.

— Благодаря.

Ала Дрю би трябвало да го знае, навярно бе прекалено зает с майка й, за да го запомни.

— Каза, че ще ти телефонира на новия номер.

— Така ли?

Алдо се намръщи.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Остави — насили се да се усмихне тя. — Смяташ ли, че трябва да поговоря с Роуз?

— Защо не оставиш това за утре, може би просто се е нуждаела от почивка.

— Всички се нуждаем от почивка, Алдо — въздъхна тя. — Е, слава богу, че имаме и дубльорка, която заслужава много повече от това.

— Мисля, че още не сме стигнали дотам.

— Може би не, но до Коледа остават само десет дни; след това ни остават четири, най-много пет седмици преди да се преместим в Аделфи. Нямаме чак толкова много време.

— И не можем да си позволим да разчитаме на непредвидимата Роуз — завърши вместо нея той. — Знам.

— Всичко ми се вижда още толкова сурово, толкова недовършено…

Зад гърба й избухна смях, последван от кратки аплодисменти. Алдо се усмихна окуражително.

— Не мисля, че съставът ще се съгласи с теб.

Тя кимна полека.

— Не ми обръщай внимание, на този етап винаги нервнича прекалено.

— Е, не си губи съня от това, на подобен стадий нещата винаги изглеждат хаотични, дори невъзможни; ако не е така, може би ще има нещо сбъркано.

Погледът й се плъзна към двайсетината актьори, които седяха в кръг на пода около правия Макс, който им обясняваше какво точно очаква от тях. Изненадана бе да види изписания по лицата им интерес и оживление и за миг им завидя. Мислите й се насочиха към Клеър и огромната сума, която изглежда бе инвестирала в спектакъла; мащехата й и другите й спомоществователи висяха като воденичен камък на шията й.

— Хайде, по-весело — продължи благо Алдо, — репетициите днес вървят много добре, въпреки непредвиденото отсъствие на Роуз.

— Не ми обръщай внимание — рече отново тя, — настроението ми вероятно се дължи на ужасното главоболие, което ме мъчи през последните няколко часа.

— Чакай да направя кафе и ще потърсим аспирин или нещо подобно — предложи той. — Както виждам, няма да започнем още няколко минути.

— Благодаря, Алдо.

Тя седна до пианото и зачака Макс да приключи с наставленията си. Той я видя и се обърна, каза нещо за последно и отиде при нея.

— Алдо ми каза за Роуз — рече тя, когато той приближи.

— Не бих обърнал толкова внимание на това — започна той и с театрален жест прокара пръсти през косата си, — ако малката сладурана си каже какво, по дяволите, й става, вместо да повтаря личен проблем. Направо ще ме свърши.

— Е, ако до утре нещата не се подобрят, ще говоря сама с нея — каза тя и му хвърли поглед, изпълнен с опасения. — А ти може би ще си помислиш още веднъж за предложението ми да редуваме Роуз и Луси в главната роля.

— Още няма нужда да се паникьосваме.

— Бих го нарекла по-скоро въпрос на здрав разум.

— Нека да й дадем още малко време да навлезе в ролята.

Тя въздъхна.

— Доколкото разбирам, това означава — до другата седмица.

Той сви рамене и се обърна към Алдо, който приближаваше с две кафета в ръце.

— Къде е днес нашият кафеджия Тарзан?

— Ако имаш предвид Джейми — рече тя с неприкрито раздразнение, — той ми помага да се преместя.

Тя го бе целунала и той й бе отвърнал само защото гардът й бе паднал. Джаки се запита докъде ли щяха да стигнат нещата между двамата, ако някой не бе позвънил на вратата и тя не се бе осъзнала.

— Лоша работа, когато се налага режисьорът сам да си вари кафето.

— Ако те притеснява чак толкова — намеси се Алдо, докато подаваше на Джаки две хапчета, — можеш да вземеш моето.

— О, не ставай смешен.

— Вземи го, за бога, и без това трябва да се изпикая, а като се връщам ще си направя друго.

— Е, добре — съгласи се весело Макс, — щом е така… — Той погледна Джаки, която внимателно сърбаше димящото си кафе. — Алдо спомена ли ти, че решихме проблемите с Бени, камерата и аз? Сега ще пасне чудесно за финал на първо действие. Мисля, че дори Джо и Гордън няма да имат кой знае какви оплаквания за крайния резултат.

— Имаш ли копие на пълните промени?

— Разбира се.

Тя си взе мислено бележка да погледне сценария и сетне бавно отпи още една глътка от парещото кафе.

— Нали си спомняш, че ти бях казала, когато съм готова да опитаме идеята с четеца; е, можеш да го включиш в репетициите през следващата седмица.

Той сви рамене.

— Щом настояваш…

— Искам просто да видя дали идеята си струва.

— Ами, нали знаеш какво ми е мнението?

— Да, Макс, знам — прекъсна го търпеливо тя, — знам също, че намесата ми те дразни, но още в началото ти казах, че Мерилин за мен е нещо много специално и интересът ми към спектакъла надхвърля обичайния интерес на един продуцент.

— Казвала си ми го и преди, скъпа Джаки…

— Може би, но противно на казаното от един известен продуцент аз не събирам неколцина души в едно шоу, което, надявам се, клиентите ще искат да видят, моята роля означава за мен много, много повече.

Той я изруга наум, защото бе поставила въпроса съвсем ребром.

— Но след като съм режисьорът, надявам се ще ми дадеш правото да изразявам несъгласия относно драматургичната структура?

— Вярвам, че дори и ти ще се съгласиш, че досега не съм те лишавала от това право. — Тя го погледна право в очите. — А и не мисля, че бих могла да те спра, дори и да искам, Макс.

Той се усмихна благосклонно.

— Просто ми направи услугата да дадеш възможност на тази идея — довърши в заключение тя, — защото бих искала преди Коледа да разбера дали става или не. Пат работи много усилено по нея зад кулисите.

— Как се казваше?

Тя затвори очи, изгубила търпение, ненавиждаше нарочната му арогантност.

— Пат Гудол.

Той кимна неохотно.

— Е, предполагам, че можем да опитаме в сряда, преди репетициите.

— Добре.

— Между другото, Ивон спомена ли ти, че може би ще се нуждае от увеличение на бюджета си? — рече небрежно Макс.

Тя бе казала първо на него, убеди го да направи всичко, за да получи увеличение. Това бе най-малкото, което можеше да стори за нея при стеклите се обстоятелства. Връзката им бе свършена, възпалението на пикочния му мехур се бе погрижило за това.

— Да, копията на оригиналните дрехи на Монро ще струват цяло състояние, повече, отколкото очаквахме. — Бюджетът щеше да се вдигне от шейсет и пет на седемдесет и пет хиляди лири. — Разбрах също така, че възнамеряваш да увеличиш състава, за да се подобрят няколко от хоровите изпълнения. — А това означаваше още костюми, оттам — и още пари. — Толкова ли са слаби?

— Още не съм напълно сигурен, просто имам такова чувство — отвърна той, — но няма да взема решение преди Нова година, когато репетициите вече ще са в напреднала фаза.

— Ако увелича бюджета на Ивон, а сетне прибавим и нови актьори, тя ще трябва да се оправи в рамките на увеличението.

— Сигурен съм, че ще прояви разбиране и ще крои според чергата си — рече той, развеселен от каламбура си.

— След като няма друга възможност, убедена съм, че ще се справи. — Джаки потисна усмивката си, предизвикана от появилата се отново в съзнанието й картина на тъничките бели крака на Макс, подаващи се изпод солидния черен задник на Ивон. — Искам да вложа още малко пари в рекламата, когато поставим спектакъла в Ню Йорк. А и Брайън ми каза, че едно или две от сценографските решения ще се нуждаят от финансови инжекции — завърши кисело тя, като още веднъж изпита огромна благодарност към Клеър за навременната й помощ.

— Да — съгласи се разсеяно той.

— За Коледа ще бъдеш ли наоколо, ако се наложи да те потърся?

— Вероятно ще бъда в Шотландия, при родителите на приятелката ми Поли.

Щеше да бъде мъчително скучно, освен ако не решеха да побродят из фамилното имение с Мърдо, наскоро посветения в благороднически сан баща на Поли, и да трепят всичко, което им се изпречи пред очите с любимата му пушка дванайсети калибър, толкова стара, сякаш я е бе измъкнал от Ноевия ковчег.

Миналата година се остави да го убедят да иде на лов за елени и това бе едно от най-нещастните преживявания в живота му. Никога не би разбрал защо на човек ще му се доще да пълзи из шубраците по прогизналата шотландска земя, само за да отнесе главата на нищо неподозиращото животно, заради съмнителната чест да я окачи после на стената си.

Сега му се струваше, че през повечето от тези изморителни часове, прекарани във влагата, той бе вървял на пръсти, като залепен за гаргантюанския гръб на Мърдо, боейки се дори да диша. Жива агония. Само дето мъчението си струваше — заради Надя. По-малката сестра на Поли би трябвало да бъде забранена територия, но той не успя да се пребори с изкушението, а и тя бе толкова невинна с нейната розова устица и гладките си момински бедра. Дори се смееше на шегите му. В един съвсем нехарактерен за него миг той сякаш отново видя личицето й на фея, онези нежни, широко отворени очи, и се запита къде ли бе, какво ли правеше…

Роджър извади със самодоволна усмивка от джоба си връзка ключове и приближи няколко олющени двойни врати; бе съвсем близо, в една уличка до ресторанта, където бяха обядвали.

— Това е моята малка изненада!

Луси го погледна и не каза нищо. Той се залови да отключва, част от лющещата се боя потрепери от необичайното заклащане, откъсна се и цопна в очакващата я локва.

— Е, няма ли да влезеш?

— Какво е това! — попита тя, все още на няколко метра зад него.

— Това, мила моя… — и той потупа нежно вратата, — са вратите към сцената на моята малка придобивка — цял театър, можеш ли да си го представиш? — И се усмихна превзето. — Малко е западнал и, признавам, ще иска значителни средства за ремонт, но — продължи гордо той — все пак е едно начало и далеч не е в областта на немислимото в обозримото бъдеще Роджър Сейнт Джон да си избира сам ролите в собствения си театър.

Тя го погледна объркана; Роджър никога не е бил добър като театрален актьор, липсваше дълбочина на гласа му, а въпреки добрия му външен вид, винаги се губеше на сцената.

Той й подаде ръка.

— Хайде, ела да се насладиш на чудесата, красавице.

Луси притеснено погледна часовника си.

— Роджър, става късно.

— Глупости. Има време — много и достатъчно. — Той се намръщи. — От кого беше това?

— Нямам и представа дори — отвърна тя, — но наистина не мога.

— Чудя се защо ли възраженията ти винаги са толкова неубедителни, сладка моя?

Тя се изчерви, защото беше вярно.

— Луси, Луси — запридумва я той, — нали не искаш да ме лишиш от оценката си, която много ценя, за покупката ми?

— Трябва да се връщам, Роджър.

— Разбира се — рече той и се взря в очите й, усмивката му изведнъж бе станала неуверена.

Усети как й прималява, докато се гледаха в очите, лека въздишка на отчаяние се отрони от устните й, когато той я хвана за ръката и я придърпа през отворените врати.

Тесен коридор с циментов под водеше към друг, също тъй тесен коридор, потънал в мрак; Луси потрепери, защото бе студено, тъмно и тихо.

— Завий надясно — чу гласа на Роджър, — има три стъпала, тъй че внимавай.

Под тясната стълба имаше зелена врата със стъклено прозорче; тя я отвори и веднага разбра, въпреки тъмнината, че се бе озовала в дъното на сцена. В мрака имаше някаква дълбочина и тя почувства зеещата зала, която се простираше пред нея с редиците си празни столове.

Много близо до мястото, където бе застанала, бяха кулисите, висяха стари въжета и чиги, завесите сякаш бяха застинали в очакване. Тя вдигна очи към гредите и към огромната празнина над главата си; сигурно в този мрак и прах, в тези пукнатини по стените живееха паяци. Сигурно имаше и мишки, скрити из рушащите се останки, и навярно ги наблюдаваха тайно.

Някъде из коридорите капеше вода, носеше се дъх на влага, на мухъл. Тя кръстоса ръце на гърдите си и подскочи, като усети ръцете на Роджър върху раменете си.

— Мислиш ли, че може да има някой призрак?

Гласът му, думите му я накараха да затвори за миг очи.

— Достатъчно е студено, за да има призрак — избъбри тя с престорена веселост.

— Но има атмосфера, нали, можеш ли да я почувстваш?

— Би ми се искало да не е толкова мрачно.

Светлината я ослепи, Роджър стоеше точно пред нея с фенерче в ръка — лицето му бе като осветена, ухилена маска.

— Роджър, наистина ли бе необходимо?

Сърцето й тупкаше силно, усети лека слабост в коленете си.

Той се извърна от нея, а заедно с него се отмести и снопът светлина, сетне разтвори ръце към невидимата публика.

— Не се бой, скъпа моя Луси, островът е пълен с шум, и звуци, и нежен вятър, който носи радост, а не болка. — Завъртя се към нея. — Калибан, Буря.

— Да, знам. — Това бе пиесата, в която се бяха срещнали; как би могла да забрави? Погледна лицето му, което грееше бяло над светлината на фенерчето. — Можем ли вече да си вървим?

— Вече? Но още не сме видели нищо.

— Моля те…

— Защо винаги се мъчиш да ме разочароваш, Луси? — Той изгаси фенерчето, остави го на земята и то се търколи по дъските.

Луси трепна, след като всичко потъна в мрак, усети как погледът му плъзна по нея, сетне очите й посвикнаха с тъмнината и тя забеляза как силуетът му приближава.

— Толкова ни е добре заедно…

Ръцете му се протегнаха и обвиха врата й, пръстите му галеха меката й кожа и настоятелно я притегляха към него.

— Недей…

— О, хайде, хайде, не е ли това… — устните му се лепнаха за нейните, а ръцете се плъзнаха бавно надолу към гърдите й — Защо… тогава сме тук?

— Престани!

Той започна да разкопчава блузата й.

— Винаги съм харесвал много гърдите ти, Луси — промълви шепнешком той, а на нея малко й призля, когато езикът му започна да ближе, да смуче.

— Престани…

Тя го отблъсна и с треперещи пръсти започна да закопчава блузата си.

— Малко е късно да престана, Луси, скъпа — рече грубичко той, — а и не мислиш ли, че си ми длъжница?

Тя поклати отрицателно глава.

— Дойдох тук, защото ме покани да разгледаме заедно това ужасно място.

— О, не — тонът му бе леден. — Хайде стига сме се лъгали. Дойде тук, заради добрия стар Дик. — Той изсумтя презрително. — А и той си е наистина един дик[1], нали? Или може би неудачник е по-точна дума? Кажи ми, Луси, какво, по дяволите, намираш в него?

— Няма да разбереш.

— Добър ли е в леглото? — Устните му се изкривиха в презрителна усмивка. — Гали ли те по онези всички места, по които обичаше да те галя, както аз те задоволявах?

Той направи крачка към нея.

— Никога не си ме задоволявал — рече тихо тя. — Беше прекалено зает със себе си.

— Да не искаш да кажеш, че през цялата ни интимна връзка не съм ти доставял никакво удоволствие, дори и един с-ъ-все-е-м мъничък оргазъм? — Пръстите му започнаха да галят брадичката й и тя рязко се дръпна, сякаш вместо да я галят, те я жилеха. — Не ми отговори, Луси.

— Върви по дяволите!

— Не беше казано с достатъчна убеденост, както винаги. — Той сграбчи кичур коса и я уви бързо около юмрука си, така можеше да приближи лицето й към себе си. — Знаеш, че направих много за добрия стар Дик — устните му изгориха ухото й, — знаеш също така защо го направих, затуй не ми играй глупави игрички…

Искаше й се да изкрещи, а не можеше, защото част от съзнанието й нашепваше, че си го заслужаваше, че пак не си бе извадила никакви поуки; че, да, тя бе подтикнала Роджър. И какво можеше да очаква?

Той прие мълчанието й като съгласие и посегна към ципа на дънките й, сумтейки доволно, бързо го свали и в следващия миг ръката му вече се плъзгаше вътре и той можеше да усети топлия, чувствен триъгълник между краката й, само ако можеше да…

Писъкът, когато най-сетне успя да изригне, разкъса тишината и връхлетя върху сетивата му като експлозия; той отстъпи назад, сякаш някой го бе цапардосал.

Луси затича, с разкопчана блуза и дънки. Зелената врата със стъкленото прозорче се затръшна подире й. Отгоре, от потъналите в тъмнина чиги се посипа прах, а паяците се втурнаха към цепнатините във влажните, с ронеща се мазилка стени.

Роуз лежеше във ваната и гледаше пръстите на краката си, които се подаваха над тъмнозелената вода. Беше прекалила: бе наляла прекалено много радокс и планината от примамливи мехурчета, която бе издигнала, бързо се слегна. Шарените зеленикави соли за вана действаха като хербицид за водорасли върху приятната бяла пяна; ето че сега и ваната й бе провалена, като всичко останало.

Тя отметна назад глава и въздъхна дълбоко, очите й запариха, след като образът на Дрю неизменно се появи в съзнанието й. Оставяше се отсъствието му да провали кариерата й, преди дори да е започнала. Това бяха думи на Бабс. Роуз предположи, че бе права, но защо тогава бе толкова сигурна… защо тялото й бе толкова сигурно, че той бе най-важното нещо, което се бе случило през живота й досега?

Далечният звън на телефона я накара да трепне и да се изправи седнала; застина безпомощна, звънът затихна и погледът й се спусна върху зловещо зелената вода.

Чу приближаващите към банята стъпки.

— Роуз!

Бабс почука веднъж с юмрук върху заключената врата, сетне втори път, но Роуз не отвърна.

— За бога, не ми се прави сега на няма… той е.

Роуз си остана седнала във ваната, взряна в бялата врата, веждите й се сключиха — намръщи се.

— Добре — рече нетърпеливо Бабс, — да му кажа ли тогава, че не желаеш да разговаряш с него, което е тъкмо онова, което трябва да направиш? Или може би вече си се удавила във ваната, което пък е онова, което ще направиш, ако продължаваш да се срещаш с този безмозъчен негодник?

— Какво…?

— Ще бъда пределно ясна, Роуз, това е онова обаждане, което очакваше прекалено дълго — нали разбираш, от онзи твой зализан богаташчо, Дрю Макаронаджиев…

Бабс се разсмя и вдигна ръце в привиден ужас, когато Роуз отвори с трясък вратата и изтича покрай нея, загърнала мокрото си, бледо тяло в едно малко пешкирче.

Ръката й трепереше, като взе слушалката и се взря внимателно и недоверчиво в микрофона.

— Ало… — заекна тя.

— Здрасти — рече провлечено той, — как е?

— О, Дрю… — Дрю. Тя изпита наслада да произнесе името му, гласът й се изпълни с облекчение, сърцето й заби лудо. — Добре съм, добре.

И сега и завинаги.

Знаеше си го през цялото време, дълбоко в себе си бе вярвала, че ще се обади; никога не се бе съмнявала и сега вече всичко щеше да е наред. Дори не й хрумна да го попита защо, след като я обича не й се бе обадил толкова дълго; бе прекалено изпълнена с емоции и благодарност за това, че й бе телефонирал.

Дрю знаеше, че не е била добре, дори и верноподаническият й тон, с привкус на обожание и преклонение само потвърждаваше, че странното й поведение в студиото и на репетициите бе резултат от неговото пренебрежение. Бе разбрал за изблиците на емоции от Алдо, когато се обади да потърси Джаки; музикалният режисьор му бе доверил, че имали проблеми с Роуз. Дрю просто я бе забравил, докато отсъстваше. Нима бе негова вината, че човек лесно можеше да забрави Роуз?

— Как върви шоуто?

— Страхотно, страхотно. — Тя замълча, търсеше подходяща лъжа. — Малко бях понастинала, но сега вече съм по-добре.

Естествено.

— Бях много зает.

— Така си помислих и аз. — Представи си го в ролята на високопоставен бизнесмен в Ню Йорк и Лос Анджелис и сърцето й затупка още по-бързо. — Но откъде се обаждаш?

Той се протегна и едва потисна прозявката си, докато погледът му обходи покъщнината в апартамента на Анджела.

— От Щатите.

— О, така ли… — Тя неочаквано потрепери, с една ръка пристегна пешкира, стиснала крайчето му здраво с тънките си пръсти. — Липсваш ми, Дрю.

— Аха, знам, скъпа.

Той погледна часовника си. Беше четири следобед. Анджела нямаше да се върне от козметичния си салон поне още час.

— Ще си дойдеш ли за Коледа?

— Бих могъл, ако приключа тази сделка.

Нямаше как да напусне Ню Йорк, преди да успее да постигне някакво съглашение с Анджела; трудно бе, но той бе очаквал да е така. Каква физиономия направи само, когато й показа нещата, които Бергман бе изнамерил! Струваше си до последен цент хилядата долара, които плати на старика.

— Можем да прекараме Коледа заедно… — рече ентусиазирано Роуз, — ако се върнеш, де.

Представяше си романтичната Коледа с него — досущ както бе чела в някое от онези женски списания: божествена, с гирлянди от имел, с чудесно приготвената печена пуйка за вечерята на свещи, с разкошно опакованите подаръци под малката красива елха.

— Това е едно голямо ако, мила — сепна я той, — тъй че не разчитай много.

Твърдо бе решен да прекара Коледа с Анджела, макар тя още и да не подозираше това.

— Ох — въздъхна Роуз, — аз пък си мислех…

— Виж сега, не прави никакви планове, защото не мога да поема никакви обещания.

А и мразеше чувството на задълженост, което тя го караше да изпитва. В крайна сметка не й дължеше нищо, беше се самоубедил, че излиза няколко пъти с него, защото така й харесваше, досущ както и на него. Тогава защо тя, защо и всички жени трябва да обвиват всичко в красивата опаковка, която наричат любов? Приличаше му на душене — бавно при това.

— Знам, знам — рече бързо тя и се прокашля. — Просто ми липсваш, това е.

Той въздъхна тежко и затвори очи, искаше му се да тръшне слушалката и да приключи, но не можеше — поради безценния мюзикъл на Джаки. Роуз щеше да създаде още проблеми, ако не поддържаше известно време илюзиите й. Тя бе от типа не мога да живея без теб — слаба, привързана, трогателна; почуди се защо изобщо се бе захванал с нея, може би защото бе отегчен и едновременно ядосан на Джаки. Истината бе, че се нуждаеше още от Джаки, докато не бе съвсем сигурен в Анджела; не можеше да си позволи да повтори грешката си от лятото, когато изгори всичките си мостове.

Никога в жалкия си досегашен живот не е бил толкова близо до перфектния сценарий; бе изморен от ролята си на жиголо, съсухрените старици, та дори и младите кучки очакваха земята да трепери под тях, като ги чука. Дрю се взря в слушалката, осъзнал пълната реалност на ситуацията — нуждаеше се от Роуз, докато всичко не се реши.

— На мен също ми липсваш, скъпа.

— О, Дрю — въздъхна замечтана тя, всичките й тревоги и съмнения щастливо се изпариха.

— А през януари се връщам сигурно. — Нарочно направи пауза. — Но ще трябва да направиш нещо за мен…

— Каквото пожелаеш — подскочи сърцето й, — каквото пожелаеш.

— Разчитам на теб да превърнеш Мерилин в сензация.

Чу как тя дълбоко пое дъх.

— Разбира се, да… ще работя много, наистина много.

— Е, това вече е доброто мое момиче.

Мое момиче.

— О, Дрю…

— Е, скъпа — рече той, — имам една среща, тъй че…

— Трябва да вървиш — довърши вместо него тя.

— Точно така.

— Пази се — рече тихо тя.

— Ти — също.

Тя се усмихна радостна.

— Обичам те…

Но Дрю вече бе затворил.

Джейми надникна през леко открехнатата врата на кабинета на Джаки, но тя не бе зад писалището си, затова леко бутна вратата и влезе. Стаята бе празна. Той внимателно я обходи, разгледа книгите й, взе снимката, на която бяха баща й и Клеър, сетне хвърли поглед на разхвърляното й бюро, видя разтворената папка и запазения знак на спектакъла — двете лица на Мерилин Монро.

— Здрасти.

Той вдигна очи, сепнат.

— Търсеше ли нещо?

Той се взря в нея, объркан, без да е в състояние да проговори, като в същото време копнееше да произнесе онези думи, които да намалят непоносимата дистанция помежду им, която непрекъснато се разширяваше от онази целувка насам: първата му целувка, целувка, която сякаш нямаше край, която възпламени и съзнанието, и тялото му. Беше направо чудодейно, че едно сливане на устните им, че докосването му до тялото й можеше да му донесе такова омайно удоволствие, сякаш някаква мистична течност се преливаше от нея в него.

— Трябва да поработя до късно, Джейми.

Той я погледна, лошите му предчувствия се засилваха с всеки изминал миг.

— Мога да почакам.

— Не, върви си у дома.

— Мислех си, че можем да поговорим, да пийнем по нещо…

— Трябва да работя.

— Мога ли да ти помогна?

Тя поклати глава, нещо в изражението на лицето й го плашеше.

— Значи искаш да си вървя?

— Късно е, Джейми, можем да поговорим утре — предложи тя, но това не бе никакво предложение.

— Не искаш да бъда тук.

— Имам много работа — продължи тя, сякаш не бе казал нищо, и пооправи някои книжа по писалището си.

— Не разбирам — рече той, — в петък…

— Онова в петък не биваше да се случва — прекъсна го бързо тя и погледна през рамото му към прозореца.

— Защо? — Очите му помръкнаха.

— Поради много причини.

— Обясни ми.

— Имам ангажименти, Джейми, и ти го знаеш.

Онова, което тя каза, извиненията, които използва, изобщо не го интересуваха, защото бяха неуместни. За него всичко бе съвсем просто; те бяха привлечени един към друг, тя го желаеше. Поне тогава.

— Виж — започна безпомощно тя, — извинявай. Не биваше да допусна това да се случи; вината е изцяло моя.

— Но ти искаше…

Тя се изчерви.

— Знам, че е така. — Тонът му бе съвсем тих, пренебрегна изцяло объркването й.

Тя за миг затвори очи, сетне отмахна кичур коса от лицето си.

— Беше грешка.

Той поклати глава.

— Да — настоя тя и се опита да го погледне в пронизващите я зелени очи. — Истината е, че трябва да направя тази продукция, тя да успее, а следващите няколко седмици ще бъдат решаващи. — Видимо се опитваше да потисне желанието да отклони погледа си. — Освен това съм по-възрастна от теб, толкова сме различни двамата, идваме от различни светове, желаем различни неща…

— Не спомена Дрю.

— Това, което казвам, няма нищо общо с него.

— Тогава ти защо…? — продължи безмилостно той.

— Не знам — отвърна тихо тя.

Замълчаха, той й се стори съвсем далечен, неспособен да разбере.

— Не ме гледай така, Джейми.

Той не отвърна веднага, но сетне рече:

— Преча ти да работиш.

— Можем да поговорим утре…

Той не отговори, а се обърна да излезе от стаята.

— Джейми… — Тя го докосна по ръката.

Той се обърна и я погледна — ръката, която бе върху ръкава му, лицето, устните й.

— И за какво ще говорим утре, за което не можем да говорим днес?

Тя поклати глава, леко сепната от тона му, отстъпи крачка назад и го пусна да мине. В един миг погледите им се срещнаха; и двамата стояха неподвижни, спомняйки си, но мигът бързо отлетя.

Ричард пое с пружинираща стъпка покрай канала към шлюза Камдън и пазара; тротоарът и паважът вече съхнеха под студеното декемврийско слънце. Носеше под мишница голям кафяв и приятно дебел плик: всичките триста двадесет и две страници от завършения му ръкопис, който се бе превърнал в негов мълчалив приятел, в негов духовен другар.

Възнамеряваше да пресече пазара и главната улица зад него, за да се отбие при местна вестникарска агенция, която предлагаше фотокопирни услуги на онези обикновени простосмъртни, които не разполагаха със собствени размножителни машини — щеше да прати едно копие на някой късметлия издател.

Луси, разбира се, не знаеше, защото не би могъл да понесе дори мисълта за всичките й въпроси и питания, както и съчувствието и състраданието, ако се провалеше. А той добре знаеше какво означава да се провалиш, цял живот бе преследван от това. Бруталното отхвърляне, което понякога следваше участието му в прослушвания — това бе житейски урок, който никога нямаше да забрави. Той поклати глава — мрачно весел — защото ясно бе като две и две четири, че нямаше друг бизнес като шоубизнеса.

Стисна по-здраво плика, сигурен, че ръкописът щеше да се върне с отрицателен отговор, защото издателският свят бе не по-малко безмилостен от театралния. Ричард сви рамене; въпреки реалностите, изпитваше удовлетворение от онова, което бе написал; текстът вървеше учудващо гладко и, помисли си той, беше доста забавен.

Предишния ден тъкмо Роджър от всички хора на света бе казал, че всеки има своя ден. Странно бе тези думи да прозвучат от устата на един почти идол от сапунена опера, но днес Ричард приложи фразата към себе си, защото по закона на логиката сигурно вече бе време да дойде и неговият ден.

Тротоарът покрай канала започна да се извива нагоре и ето го началото на пазара: сергиите, вехториите, мирисът на захар, на подправки и на къри. Групичка заклети хипари седеше на една ниска ограда — изглеждаха безполезни, ала щастливи, а вляво, зад малката палатка, в която се помещаваше Розита, истинска циганка гледачка, мексикански индианци се въртяха под звуците на барабани и мараки.

Ричард се зазяпа в сцената развеселен, сетне си проправи път сред сергиите със занаятчийски стоки и предмети втора употреба, питайки се дали ще преброи повече или по-малко вехтошари от предишния път. Един тип го изуми: беше висок, бледен, сякаш призрачен, досущ като залиняло растение, прекалено хилаво от липсата на слънце. И винаги бе облечен в черно: черна риза, черно сако, черни дънки, черни чорапи, черни обувки. Най-белият човек, когото някога бе виждал.

Магазинът, към който се бе запътил, бе притиснат между вегетарианска закусвалня и изложбен салон на ръчно изработени мебели от иглолистен материал. Като приближи, видя, че вестникарската агенция бе затворена, над процепа във вратата, който служеше за пощенска кутия, бе забодена бележка: На погребение в Кардиф съм. Ще отворя утре. Картончето бе поръбено в златно. Обърна се и пое към най-близката станция на метрото. Имаше множество фотокопирни ателиета около Чаринг крос роуд и ако побързаше, щеше да успее да извади копие на книгата си и да посрещне Луси след края на репетициите й пред студиото. Можеха да хапнат някъде я пица, я спагети. Идеята му се понрави, имаше само един сериозен недостатък: под широкия си шлифер носеше вехтия си торбест пуловер, който майка му бе изплела, обличаше го винаги, когато пишеше. Едва ли Луси щеше да припадне от радост, като го види облечен така.

Ричард подръпна притеснен пуловера, приглади непокорните си коси, сетне закопча шлифера и завърза колана му, вдигна яката в напразна надежда да си придаде вид на известна елегантност, а дори и мистериозност.

Ако се изключат неколцината пияници, които обикновено населяваха станцията на метрото в Камдън, тя не бе особено оживена, поне в тази посока, накъдето щеше да пътува. Когато слезе на перона, от другата страна спря мотриса, от която се изсипа маса народ, и той се досети, че наближаваха часовете на върхово натоварване. Северната линия го отведе до площад Лестър, той пое по булевард Шафтсбъри и почти веднага откри ателие за копирни услуги.

До витрината имаше червен пластмасов стол и той седна на него, докато вървеше размножаването. От мястото си можеше да види страничния вход на театър Палас, където повече от четири години вече се играеше мюзикълът Клетниците. Беше го гледал веднъж и то случайно, едно старо гадже бе в техническия персонал и го бе поканило на спектакъла. Беше най-доброто нещо, което бе гледал от години; дори си купи касета с музиката от спектакъла.

Ричард гледаше умислен оградата около театъра, изложените снимки от шоуто и си помисли за обичната си Луси и нейния възхитителен глас. Жалко, че той самият не можеше да изпее и една нота.

Когато излезе на ярко осветената и оживена улица, вече се бе смрачило. Театрите по целия булевард Шафтсбъри бяха облени в светлина и той усети тръпката на вълнението, като си представи, че е в някой от тях, в една от безбройните гримьорни: слага си грима и се настройва за ролята.

Зави в една симпатична пешеходна зона, беше идвал тук веднъж или дваж с Луси. Сега тя бе украсена с коледни елхи в широки бъчви, опасани от разноцветни светлини и големи червени панделки: бяха подредени пред бистрата и ресторантите, които обрамчваха тясната улица. Спря се да прочете менюто, изложено на една от витрините, сетне стори същото и на следващата, и на по-следващата витрина, питайки се какво ли би предпочела тя. Знаеше, че последният ресторант от дясната страна е с френска кухня, той и Луси жадно се бяха взирали през витрината последния път, когато минаха оттук. Не бе просто обикновен френски ресторант, Леля Джиджи бе от по-висша класа: в изисканата и прелъстителна обстановка сервираха безбожно скъпи ястия и маркови вина.

Ричард отстъпи назад, усетил шум зад гърба си; тогава разбра, че в Леля Джиджи бяха открили и винарна в избата, беше застанал точно пред малката витрина към улицата. Погледът му се сведе към хората, които се виждаха зад стъклото, към краката им, видя долната част на раиран костюм, краката на момиче в черни мрежести чорапогащи, а зад нея — кафяв, велурен ботуш с пискюлчета, досущ като лусините ботуши. Взря се в ботуша, сетне и в близнака му, в кафявите кадифени джинси — като лусините.

Ричард клекна и изведнъж усети някаква тежест в гърдите, когато погледът му се спря на якето на Луси върху ръката й, която държеше чаша вино, върху гъстата й руса коса и до болка познатия профил, напълно неподвижен и поради това още по-красив; тогава тя погледна към Роджър.

— Каза, че ще се върнеш за Коледа… — рече Джаки в слушалката, — какво се промени?

— Работа. — Дрю бе сам, застанал пред панорамния прозорец в апартамента на Анджела, взрян в умопомрачителната гледка. — Нали знаеш как става.

— Не, не знам — отвърна хладно тя.

— Ей — подвикна изненадан той, — недей така, Джаки.

— Как е майка ми?

— Знаеш какво каза за парите.

— Нямах това предвид.

Той се поколеба, изведнъж застанал нащрек.

— Последния път, когато я видях, беше добре.

— Кога бе това?

— Джаки, какво ти става?

— От Кейп Код до Мартас Вайнярд е една крачка разстояние.

— За какво, по дяволите, намекваш?

— За лятото и за любовната ти връзка с майка ми.

— Хей, чакай, та това е пълна глупост.

— Сакото ти е пропито цялото с нейния много специален парфюм. Бих го познала, където и да е.

— И какво доказва това? — възрази той. — Просто си помисли.

— Точно това направих — рече тя, — и всичко съвпада.

— Грешиш напълно.

— Обясни тогава.

— Това ме обижда. Не можеш да очакваш от мен да ти обяснявам подобни неща по телефона.

— Защото не можеш.

— Защо не погледнеш хубавичко онзи пръстен на ръката си и не си спомниш думите, които ти казах, преди да замина. И чак тогава се навивай, че всичко съвпада.

Тя се изчерви без да ще.

— Знаеш, че имах една любовна връзка, тя едва не съсипа отношенията ни, но не бе с проклетата ти майка, за бога!

— А коя бе тя?

Никога дотогава не го бе питала.

— Има ли значение? Беше жена, която познавах много преди… да те срещна.

Това поне бе вярно.

Тя замълча, почувствала се изведнъж уморена и потисната.

— Джаки?

— Парфюмът… мирисът, не може да се сбърка.

— Може да е бил моят одеколон.

Тя не отвърна нищо.

— Хайде, Джаки, помисли хубаво.

— Не знам какво да мисля.

— Работиш прекалено много, прекалено до късно — рече той.

— Май е така.

— Шоуто върви ли? Алдо ми каза, че Роуз правела номера…

— Да — отвърна тихо Джаки, — но вече се оправи.

Беше почти истинско чудо.

Той въздъхна с облекчение.

— И така, освен някакъв стар парфюм, който ти напомня за майчиния ти, какво друго те яде отвътре? Предварителните продажби все така мудно ли вървят?

— Да, така изглежда.

— Значи това е тогава.

— Не е това, Дрю.

— Виж, Джаки… Няма да слушам повече тези глупости за майка ти. Ясно ли е?

— Глупости ли са?

— Джаки, Джаки… — рече предпазливо той, — не си падам по по-възрастни жени, а и тя не е моят тип.

Най-голямата лъжа, която можеше да изрече.

— Но просто имаше нещо, което…

— Казах, че няма да слушам повече — прекъсна я той, — или може би не си напълно откровена с мен?

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, може би си избрала този начин да ме разкараш по-лесно.

— Не — въздъхна тежко тя. — Не е така.

— Е, да, но аз какво друго да си помисля?

— Не знам — рече тя, — може би е поради сезона, може би наистина съм уморена.

— Почини си през коледните празници, но наистина си почини.

— Може би…

Празниците грееха като ярка светлина, която привлича неумолимо всички черни мисли, само че тя обикновено не се чувстваше така, обикновено се потопяваше като дете в старите, добре познати ритуали.

— Мислех си, че ще бъдеш тук.

— Да, съжалявам за това — рече тихо той, вече в състояние да прояви великодушие. — Когато се върна, ще наваксаме. Обещавам.

— Кога ще е това?

— Скоро ще ти се обадя и ще ти кажа.

Тя не отвърна нищо.

— Ей… — добави бързо той, — престани да си пълниш главата с глупави идеи. Окей?

— Окей.

— Чао, скъпа.

— Чао, Дрю.

Той затвори и се вторачи в телефона.

— Мамицата му! — изруга тихо, бързо си наля един скоч и го обърна на екс.

Всекидневната бе удивително привлекателна. Клеър бе надминала себе си в нейната и на елхата украса, пуншът си седеше още топъл на близката маса. Неколцината специални гости, които бяха поканили да пийнат на Бъдни вечер, вече си бяха отишли, Клеър бе в кухнята и приготвяше горещ шоколад за Дейвид, който си бе легнал.

Джаки отиде до елхата и внимателно върна на мястото му провисналия дебел гирлянд, сетне сипа пунш в празната си чаша.

— Няма ли вече да се качваш? — попита Клеър от прага на вратата.

— Да, доста съм уморена, но просто исках да си изпия последна чаша пунш край този фантастичен огън.

— Е, добре, само не заспивай тук.

— Няма, Клеър; и ти благодаря за чудесната вечер.

— Насладих се на всяка минута от нея, мисля, че и баща ти — също, но очевидно накрая му дойде твърде много.

— Стори ми се блед. Добре ли е?

— Да, но се притеснява прекалено много за ролята си.

— Мислех си, че много й се радва.

— О, така е, така е… — Клеър се замисли. — Но тази роля стана някак си извънредно важна за него, извън всякакви мерки.

— Е, нали го знаеш какъв става, когато наистина е потънал в някоя роля, невъзможен е.

— Знам, но не мога да се освободя от мисълта колко е нездравословно да бъде чак толкова погълнат от нея.

— Работата, Клеър, е в това, че той я обича; всички артисти са така, инак няма да играят.

— Понякога си мисля, че всички те са малко нещо мръднали — поклати глава Клеър. — Но все пак ти благодаря за успокоителните думи, Джаки, май имах нужда от тях.

— Сигурно си много уморена, денят никак не бе лек.

— А пък горещият шоколад на баща ти вече изстива — додаде усмихната тя. — Сега ще те оставя на мира, ще се видим — но не прекалено рано — утре сутрин. Лека нощ.

— Лека нощ.

— О, между другото… — добави Клеър. — Джейми ще заключи, не се безпокой за това.

— Добре.

Вратата се затвори и стаята потъна в тишина. Джаки отиде до камината и протегна ръце към приятната топлина. В един миг се запита къде ли бе сега Дрю, какво ли правеше; само че знаеше. Сигурна бе, че е с майка й.

След разговора им тя отново бе извадила сакото, но мирисът вече бе изветрял, след като дрехата бе стояла навън, и тя вече не бе така сигурна, че е права. Прерови джобовете, но не намери нищо, сетне насочи вниманието си към малкия куфар, който бе оставил и провери внимателно всичко в него; гнусно й бе да го прави, но го стори, защото необходимостта да разбере истината бе прекалено силна. В крайна сметка реши да позвъни в хотел Хайд парк и да провери дали бе записал домашен адрес, когато се бе регистрирал там. Оказа се, че бе го вписал. И сега не можеше да реши дали от арогантност или от чиста глупост Дрю бе записал черно на бяло такива инкриминиращи го подробности — адресът бе на апартамент в Манхатън. Апартаментът на майка й, разбира се.

— Джаки?

Като чу гласа на Джейми, тя затвори за миг очи.

— Тъкмо пийвам едно преди лягане.

— Не исках да те безпокоя. Дойдох само да ти пожелая лека нощ.

— Защо не пийнеш с мен чаша пунш?

Той я погледна за миг, не знаеше какво да й отговори, но тогава тя му се усмихна.

— Моля те.

Той си наля пунш и застана доста надалеч от нея.

— Искам да ти се извиня.

— Мисля, че вече го направи.

— Не, Джейми, постъпих неправилно.

— А съществува ли правилното?

— Може би не — рече тя, — не знам. Напоследък верните отговори все ми се изплъзват.

— Имаш сума неща на главата си.

— Много великодушно от твоя страна, че го казваш, особено като се има предвид колко невеликодушна бях към теб.

— Няма значение.

— Има значение.

Той я погледна внимателно.

— Чак толкова голямо значение ли има, че съм по-млад от теб?

— Ама ти никога не се предаваш, нали?

— Баща ми веднъж ми каза, че упоритостта е всичко на този свят и за пръв път смятам, че е бил прав.

Тя седна и го погледна.

— Прекалено съм уморена, за да споря.

— Тогава не спори.

Тя не отвърна веднага, само го гледаше. Сетне рече:

— Няма да съм достатъчно добра за теб.

— Не би ли ме оставила аз да реша за себе си?

— Ти натискаш и натискаш, докато не стане на твоето, така ли, Джейми?

Той си направи труда да се изчерви.

— Добре — рече най-сетне тя, — добре.

— Искаш да кажеш, че…

— Не съм сигурна какво искам да кажа — прекъсна го тя. — Може би това е възможност, която трябва да получиш.

— А Дрю?

Тя поклати глава и бавно се надигна.

— Не ми се говори или мисли повече, най-малкото пък — за Дрю.

— Щом така искаш — рече тихо той.

Тя го погледна право в очите.

— Целуни ме като последния път, Джейми, и прогони всичките ми лоши мисли.

[1] Жаргон — пенис. — Б.пр. ↑

Десета глава

Луси гледаше нещастна през прозореца. Чуваше как сестра й свири на пианото в съседната стая — калпава версия на О, елате всички вярващи! Баща й спеше, тихичко похъркваше във фотьойла си, докато стомахът му се бореше с огромната коледна вечеря, която майка й бе приготвила. От кухнята се носеха гласове — майка й пийваше там червено вино с леля Силвия, овдовялата й сестра, която винаги посрещаше Коледа с тях. Навън — в градината и отвъд нея не помръдваше нищо, сякаш всичко спеше като баща й, натъпкан с прекалено много пуйка и коледен пудинг.

Запита се какво ли правеше Ричард и в гърлото й заседна буца. Той дори не се обади. Мислите й се върнаха към онзи петък и бележката, която бе намерила при завръщането си: в нея пишеше само: Тръгвам по-рано за дома. Дом за него означаваше къщата на майка му, в малко селце по средата на пътя между Бат и Бристъл — тя живееше там сама; може би се бе разболяла.

Луси въздъхна и видя как прозорецът се замъглява от дъха й. Очерта с пръст едно кръгче, сетне му постави очи, нос и полуусмихната уста — така кръгчето се превърна в лице и, колкото и смешно да изглеждаше, то й заприлича на Ричард. Очите й засмъдяха и пламнаха.

Отдръпна се от прозореца, реши да се поразходи из градината, но след като затвори зад гърба си вратата на всекидневната, се изправи пред телефона в коридора. Спря се безпомощна пред него, сетне вдигна слушалката и започна да набира номера, който грижливо си бе записала на къс хартия тъкмо за подобни случаи. Дълго даваше свободно и тя бе на път да се откаже, когато чу гласа му и въздъхна с облекчение.

— Ричард?

— О… Здрасти.

Тя го изчака да каже още нещо, но се досети, че няма да го направи.

— Защо не се обади? — попита неуверено тя.

— Нещо се поразболях — май грип — излъга той.

— Не спомена нищо за това в бележката.

— Хвана ме веднага, след като пристигнах тук, може да съм го лепнал докато пътувах насам.

— Толкова ли бе изтощен, че да нямаш сили да се обадиш и да кажеш Честита Коледа?

— Мислех, че ти ще позвъниш.

Тя въздъхна дълбоко.

— Как е майка ти?

— Добре.

— Помислих си, че е болна.

— Не съм казвал подобно нещо.

— Просто предположих, съдейки по бележката.

— Не — отвърна той, — ако искаш, можеш сама да я попиташ.

— Тогава защо се наложи да заминеш по-рано! — попита тя, игнорирайки отговора му.

Преди да заговори, последва миг напрегнато мълчание.

— Нуждаех се да прекарам известно време сам.

— Ричард, какво става? Защо просто не ми кажеш какво има?

О, как му се искаше, как наистина му се искаше да изкрещи, да я попита защо още се виждаше с Роджър, въпреки всичките си обещания; боеше се обаче.

— Уморен съм, Луси.

В съзнанието му изплува образът на Роджър с всичките му повече от метър и осемдесет височина и арийската му хубост, копнееше да го стисне за гушата и бавно, бавно да го удуши.

Тя сведе поглед към телефонния апарат, объркана, смаяна, усети как по гърба й пробяга студената тръпка на страха.

— Това не е отговор, Ричард — рече, — а как мога да ти помогна, след като не знам какво е станало?

— Намери ли си чорапа? — попита рязко той, избягвайки въпроса й.

— О, да, да — отвърна бързо тя и си спомни яркозеления вълнен чорап.

С червено на него бе извезано Ах, ах, ах, ах!, думичките се виеха спираловидно досами петата му. Двамата имаха подаръчни чорапи в различни цветове и бяха решили всяка година да ги пълнят догоре с подаръци, независимо колко малки или глупави. Ричард бе особено добър в измислянето на глупави и сантиментални подаръчета.

— Бяха наистина много сладки, всичките… — рече тя малко неуверено, — но аз не можах да ти дам моите. Можеше най-малкото да ме почакаш да се върна.

— Кога си дойде?

— Кога?

— В петък.

— Малко след седем. — Лицето й се удължи от изненада. — Защо?

— Трябва да съм тръгнал малко преди да си дойдеш.

— Искаше ми се да ме бе изчакал — повтори тя отново. — Ужасно е да се завърнеш в празния апартамент.

— Добре ли прекара уикенда?

— Ако смяташ, че да репетираш в събота и да прекараш останалото време сам, означава хубав уикенд, тогава — да. — Тя се взря в слушалката с нарастваща тревога. — А ти?

— Направих две много дълги разходки.

Обут в грамадните ботуши Уелингтън, той пое по пътеките, които често бе обикалял като дете. Някои от старите високи живи плетове бяха изчезнали, за да се разширят ливадите или нивите, така че познатите места вече не изглеждаха същите. Вече нищо свято не е останало — бе изругал на глас той. Сега имаше нищожна възможност човек да намери птиче гнездо или мишка или да зърне нищо неподозиращия заек в някое от онези тайни местенца от детството.

Луси видя през прозореца на коридора как навън заплющя дъжд, как заля тревата и разкаля пътечката в градината.

— Нали каза, че си бил болен?

— Бях.

— Толкова болен, че да предприемеш дълги, изтощителни разходки, а да не намериш сили да вдигнеш слушалката и да ми се обадиш.

— Не бе съвсем така.

— Ами тогава как всъщност беше, за бога!

— Ти ми кажи! — рече саркастично той, но веднага се усети, че попадна в глупаво положение.

Когато тя отново заговори, той долови отчаяната нотка в тона й.

— За пръв път откакто се познаваме, аз наистина не разбирам за какво става дума, Ричард.

Той не отвърна нищо, само усети горчив привкус в устата си.

— И всъщност имаше нещо, което исках да ти кажа — продължи тя, а развълнуваното й, боязливо сърце заби по-силно. — Но предполагам, че ще трябва да почакам, докато ще мога да разговаряме както трябва.

Той изчака секунда, сетне пое дълбоко дъх.

— Не можеш ли да ми го кажеш сега?

Но дълбоко в себе си се молеше да не го казва, страхът, който го обзе, бе силен като остра болка.

— По-скоро — не.

— Разбирам.

— Възнамерявах да разговаряме в петък или през уикенда, преди да заминем за Коледа…

Тя с неохота си помисли за Роджър и за всичко онова, което й бе казал, за опитите му да я спечели отново.

— Но мен ме нямаше.

— Точно така.

— И искаш да изчакаш, докато се видим?

Колко предвидливо!

— Да.

— Кога ще се върнеш?

— Трябва да съм на репетиции в сряда, два дни след Коледа.

— Добре — рече тихо той.

— Ти ще си се върнал ли тогава?

— Не знам.

— О, така ли?

— Ще снимам за Сейнт Уинифред чак в петък.

— Значи, че ще трябва да изчакам дотогава — отрони тъжно тя, — особено, ако още смяташ, че се нуждаеш да прекараш известно време сам.

— Добре.

Тя пое рязко дъх.

— И толкова — само едно добре, така ли?

— Не знам какво искаш да ти кажа, Луси?

— Едно Честита Коледа ще свърши работа, Ричард! — отвърна рязко тя, но сълзите й вече напираха. — Пък и каквото и да е, щеше да е по-добро от този едносричен разговор, който водим.

В един миг на отчаяние тя се изкуши да излее всичко, което бе направила или почти направила заради него. А дори и нещо повече — да му каже за глупавите, срамни неща, когато се бе отдавала на всичките онези Макс Локхартовци на света.

— Не исках да…

— О, остави, просто остави, Ричард.

Тя тресна телефонната слушалка и той потръпна. Един миг просто се взира с невиждащи очи в нищото, леко потресен. В последните реплики от разговора собствената му фарисейщина се бе обърнала срещу самия него, твърде малко от казаното бе очаквано и той осъзна с все по-увеличаваща се невяра, че Луси бе успяла да го постави в неудобната ситуация да си мисли, че някак си той бе виновен за всичко.

Дрю си подсвиркваше. Кое го караше след обяда с Анджела да изпадне в това отпуснато състояние на нега, на желание, по-силно от всичко друго, да я отведе в леглото? Поклати глава с приближаването си към блестящите врати от стъкло и бронз на жилищния блок.

Предложението да пазаруват заедно бе нейно, искала да му купи това-онова, след това се отдадоха на дълъг и вкусен обяд в Петросян, един от любимите й ресторанти. Заведението го шашардиса напълно — цялото в стил Арт Деко, с дивани, тапицирани в мека кожа и поръбени с норки, покрай стените. Ядоха блюда за любовници: миди, стриди и хайвер — червен и бял — полети с обилно количество изстудено шампанско.

По-късно той я остави пред Ора Федор на авеню Медисън, защото тя бе настояла, че се нуждае от известно количество ново бельо. По обратния път той се бе кискал дълго, защото Анджела имаше цели скринове, пълни със секси копринено бельо, комбинезони и сутиени, повече от които изобщо не бяха обличани, или пък бяха носени веднъж-дваж.

Дрю махна на портиера и прекоси фоайето към асансьора. Стискаше в ръце и под мишница няколко пакета с подаръците от нея. На Коледа му бе подарила часовник Ролекс от масивно злато, запалка в комплект с него, беше сготвила тлъста патица с всичките съответни допълнения, после се напиха и се любиха навсякъде из проклетия апартамент. По-късно лежаха в леглото и похапваха студено месо с туршия, гледаха стари филми, докато желанието да се любят не се появи отново. Ето, така бе минал този ден, най-хубавият ден.

Днес тя го бе облякла, досущ както в миналото: вратовръзки и ризи от Биджан, италиански обувки от Кен Соул, страхотен бял копринен костюм от Гоу Силк, няколко смокинга, които направо го бяха смаяли. С щастлива въздишка той стисна още по-силно подаръците, чувстваше се отлично, по-добре отколкото всякога в досегашния си живот. Беше започнал да вярва, че наистина означава нещо за нея, защото не бе споменал нищо за информацията, която имаше за нея, всичките онези неща за Пинки; предположи, че тя се бе вразумила и би трябвало да намери начин да го включи в бъдещите си планове. Моментално в очите му пробяга сянка. Би трябвало.

Натисна бутона на частния асансьор за апартамента на покрива със свободната си ръка, вратите веднага се отвориха с леко мъркане и той влезе. Все още продължаваше да се учудва колко бързо и безшумно се изкачваше асансьорът до последния етаж на сградата, до палата на Анджела под самото небе. Тананикаше си тихичко, докато се изкачваше, вратите се отвориха широко и той излезе бързо в коридора, само на няколко метра от входната врата на апартамента. Дрю остави пакетите на кървавочервения килим и лесно намери ключовете в джоба си. Но когато се опита да отвори вратата с първия от тях, не успя, не успя и с втория, и с третия. Опита отново и отново, сетне ги разгледа внимателно, пак опита и с трите за последен път, вече обхванат от странна паника и ужас. Отстъпи назад и се вторачи във вратата, постепенно осъзнавайки случилото се. Тя бе сменила проклетата ключалка! О, колко хитро, колко добре нагласено! Той поклати глава, не можеше да повярва. Нарочно го бе извела, беше го нахранила и напоила, бе му купила дрехи, за да може зад гърба му да смени шибаната ключалка!

Прасна отчаян вратата с длан, рита фино полираното дърво, докато то не потрепери от яростта му, сетне задумка с юмруци, бесен и унизен, кълнеше я, защото отново го бе изиграла — беше го използвала, бе го направила на глупак, бе се отнесла с него като с парцал.

Дрю стисна силно очи и подпря чело о неподдаващата врата, жалък и отчаян. Изстена тихо, ядът отстъпи място на мъката — виждаше как всичките му мечти и надежди потъват в небитието.

Съпрузите на Мерилин Монро Джим Дохърти, Джо ди Маджо и Артър Милър бяха разположени на стратегически места върху въртящата се сцена, докато други артисти — около двайсетина мъже, представляващи многобройните любовници на Монро — заемаха лявата страна на сцената. Роуз в ролята на Мерилин стоеше извън кръга, който бавно се въртеше под знойната музика на Itch, Itch… Which, Which?, като спираше само, когато прожекторите осветяваха Дохърти, ди Маджо и Милър, тогава тя изпълняваше дуети с всеки от тях, приближаваше ги и танцуваше с тях с бавни, чувствени стъпки. Сетне осветлението намаляваше и мъжете в живота й се оттегляха, оставяха Монро без партньор, музиката стихваше и на сцената оставаше само голям телефонен апарат от петдесетте години, който я очакваше в средата на сцената като някакъв страж.

Джаки въздъхна тихо, удовлетворена; сцената още не бе доработена докрай, но потенциалът й бе очевиден. Стоеше безмълвна в дъното на репетиционната зала, стиснала палци, докато Пат Гудол зае мястото си на Четеца, за да развали настроението, създадено от последната сцена. В един миг Джаки стисна силно очи. Никой не носеше вина, най-малкото — Пат. В крайна сметка идеята бе на Джаки и дори Макс в крайна сметка бе постъпил коректно и бе предложил да изчакат да мине Коледа, когато спектакълът щеше да е вече в по-напреднала фаза.

Тя го погледна внимателно, докато той караше Пат да повтори отново мизансцена, направи няколко ловки промени, но въпреки това Джаки вътрешно потрепна, обзета от неизбежното чувство, че идеята просто не струва. Жалко за всичкото време и за усилията, които бе изгубила, дори и засилените търкания между нея и Макс не бяха довели до нищо. Точно в този момент той се обърна да я погледне и тя сви рамене; той направи жест, като че си реже гърлото — този жест казваше всичко.

— Благодаря, миличка — каза той на Пат и Джаки забеляза, че успя дори да й се усмихне, несъмнено — с известно усилие на волята, но въпреки това я изненада и я впечатли, защото се бе сблъсквала с толкова много режисьори, които бяха в състояние да се държат наистина злобно и брутално критично. Разказваше се една стара, стара история за актьор, който напуснал някакво прослушване толкова смазан психически, че се застрелял. Но тя бе готова да й повярва, наистина можеше да повярва.

Макс се протегна, стана и бавно закрачи към Джаки — тъкмо, както бе очаквала.

— Добре, добре, не го казвай… — рече тя.

— Мисля, че вече го направих.

— Не стана и приемам фактите — продължи тя, — тъй че няма нужда от заупокойни слова.

Той кимна.

— Добре.

— Пат има хубав глас; може би ще е разумно да я включим, за да подсилим някои от хоровите изпълнения.

— Защо не? Както и предполагах, ще се наложи да наемем още хора, за да направим по-силни някои части от шоуто.

— Това означава, че по всяка вероятност съставът ще достигне трийсет и пет души.

— Долу-горе толкова.

Тя замълча, засмята наум — шест или повече нови актьори щяха да означават най-малко хиляда лири на седмица допълнително. С всеки изминал ден бюджетът нарастваше по малко.

— Предварителните продажби още ли са слаби?

— Няма нужда да питаш…

— Но нали планираш рекламна кампания този месец?

— О, да.

Тя също щеше да струва цяло състояние. За рекламите в националните всекидневници бяха предвидени хиляди, да не говорим за тениските, за рекламните пана, за постерите във всички големи градове, за предварителната работа по албума, който трябваше да бъде записан до края на месеца. Първият албум се бе продал нелошо, но тя възлагаше надеждите си на втория, след премиерата на спектакъла. Неочаквано я обля вълна на оптимизъм, защото музиката, песните бяха нещо по-специално — удивително мелодични, неотразими.

— Имам чувството, че шоуто вече се сглобява — рече предпазливо той.

Тя кимна.

— А и Роуз вече наистина навлезе в ролята, тъй че май няма нужда да се тревожим по тази част.

— Надявам се да си прав…

— Джаки, скъпа, вдигни глава, имам много добри предчувствия за това наше малко отроче.

— Не е чак толкова малко, Макс — отбеляза сухо тя, защото едва сега бе осъзнала мащабността на задачата, която си бе поставила. Нито една от предишните й продукции не бе дори и бледо подобие по мащаб и по разходи на Мерилия и понякога, когато бе уморена или не можеше да заспи, тя чувстваше как паниката заплющява с криле в гърдите й.

— Е, голямо, малко, какво значение има? Доброто ми предчувствие не изчезва — подхвърли надуто той. — Припомни си думите ми, когато следващия път изпаднеш в продуцентска криза, скъпа моя.

Тя го погледна хладно.

— Ще го направя непременно, Макс. — Погледна часовника си. — Ако няма нищо друго, можеш да ме търсиш у дома, като ти потрябвам; трябва да проведа няколко телефонни разговора, а ме чака и планина от книжа, с които трябва да се оправя.

— Добре — избъбри той, — но ще бъдеш утре сутринта на оперативката на екипа, нали?

Тя кимна и се обърна да си върви.

— Досега не съм изпуснала нито една…

Във всекидневната вече светеше. Джаки забеляза това още от улицата, а след като изкачи трите стъпала Джейми й отвори вратата.

— Подранил си — усмихна се тя. — Не те очаквах преди шест.

— Само с единайсет минути.

Той отиде до нея, пое папките от ръцете й и се отдръпна, за да й направи място да влезе.

— Понякога — рече тихо тя, — ми се струва, че четеш мислите ми, Джейми.

— Опитвам се — отвърна простичко той.

Тя го погледна внимателно, беше вярно: непоносимата му откровеност, начинът, по който я изкарваше из релси с толкова лесно постигана невинност. Дори и на Бъдни вечер я бе изненадал, че не изгуби контрол върху себе си, усетил, че тя не бе готова за нещо повече от целувки и ласки. Ала вътре в себе си тя разбра, че желаеше и нещо повече.

— Да отворя ли бутилка вино?

— Да, моля те.

Тя изу обувките си и защапурка боса нагоре по стъпалата, за да си вземе душ и да се преоблече. Взе си копринено кимоно в бяло и черно — Клеър й го бе избрала при един от редките им съвместни набези по магазините.

Джаки се взря в изображението си в огледалото и осъзна, че се чувстваше уморена, което никак не бе за чудене. Прокара гребен през косата си и си постави малко руж за освежаване върху бузите си. Днес няма да си взема работа в леглото и да заспива над бележки и бумаги, а ще си угаси лампата в по-цивилизован час. А след премиерата би могла да си вземе почивка, макар и кратка, за да се съвземе напълно. А Джейми…? Звънецът на входната врата прекъсна рязко мислите й, тя подскочи, но бързо излезе на стълбищната площадка.

— Аз ще отворя, Джейми.

Вратата бе добре затворена — заключена и със спуснато резе. Винаги подхождаше внимателно към подобни неща — беше го наследила от майка си, когато живееха в Ню Йорк. Машинално погледна през шпионката и видя застаналия отвън Дрю. Гледа го дълго как се разхожда нервно напред-назад на стълбището.

Нещо в напрегнатото изражение на лицето му я накара да застане нащрек. Той отново позвъни и звънът опъна до краен предел нервите й, тя свали резето и отключи.

— Дрю…

— Здрасти, миличка — рече весело той, — едва изтърпях, докато отвориш.

— Трябваше да телефонираш предварително.

— Исках да те изненадам — рече той, пусна багажа си и погледът му пробяга по нея.

Тя потръпна, когато той я прегърна и студените му устни се залепиха върху шията й.

— Джейми е тук — рече тя, но прекалено бързо, защото погледът му веднага се закова върху лицето й, а сетне — и зад него към вратата към всекидневната; тя знаеше, че Джейми е там и ги гледа.

— Здравей, момче.

— Здрасти — отвърна безизразно Джейми.

— Значи вършиш малко домашна работа, така ли?

Прекалено ясно му бе защо момчето се мотаеше около нея; бе изписано в очите му — предани, големи, кръгли, грейнали.

— Нещо подобно, Дрю — намеси се Джаки, — тъкмо щяхме да ядем.

— Колко хубаво!

— Можеш да започваш, Джейми — рече тя, — аз ще се забавя още минута-две.

Дрю я последва, оглеждаше внимателно новия й дом, картините, мебелите, objets d’art[1].

— Хубаво местенце.

Помисли си за гнезденцето апартамент, в който бе живял малко, но безценно време с Анджела и гърлото му се сви от отчаяние, ненавиждаше я.

— Ще пийнеш ли нещо?

— Благодаря. — Махна пренебрежително с ръка към мястото, където доскоро бе стоял Джейми. — Той да не живее в някоя от допълнителните стаи или нещо подобно?

— Разбира се, че не.

— Видя ми се, че се чувства като у дома си.

— Става дума за работа, Дрю.

Беше почти истина.

Той я погледна внимателно и тя си спомни, че бе намекнал нещо подобно за Джейми само преди няколко седмици, сега обаче й се струваше, че бе по-отдавна.

— Ти можеш да си мислиш, че става дума само за работа — насочи показалец към нея той, — но дали и той е на същото мнение?

— Това изобщо не ти влиза в работата.

Той зяпна.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Не знаеш ли?

— Не.

Но можеше да се досети.

— Бил ли си изобщо някога откровен с мен, Дрю? Дори и в самото начало.

— О, го-о-осподи… пак се връщаме към онези глупости с майка ти, така ли?

— Не са глупости, Дрю.

Лицето й бе непроницаемо и той усети как стомахът му се свива, как го обхваща паниката, защото, ако загубеше и нея, оставаше с празни ръце, нямаше нито при кого, нито къде да отиде. А не можеше да се върне да кръстосва плажовете и баровете на Маями или Ел Ей, или пък да забърше някоя дама на средна възраст в Сакс или Блумингдейл. Никога повече.

— Грешно си разбрала всичко — рече умоляващо той, — нали ти казах?

— Единствената ми грешка си ти.

— За бога, Джаки, какво съм направил?

— О, престани да се правиш на невинен; не мога да го понеса.

— Но аз наистина съм невинен и го заявявам на висок глас!

— Не и ти, Дрю — промълви тя толкова тихо, че едва се чу, — не и когато си чукал майка ми.

— Глупости!

— Знаел си адреса й.

— Ти ми го даде, по дяволите, преди да замина.

— Можех да си спестя това усилие, защото ти вече си го имал.

— Това е лудост!

— Добър опит за измъкване, Дрю — рече хладно тя, — но ако си спомняш, си записал същия шибан адрес, когато си се регистрирал в хотел Хайд парк.

Той само я гледаше.

— И се опитваш да ме убедиш, че си прелетял Атлантика, само за да ме видиш? Моята мила майчица те е изхвърлила, нали? Отегчила се е, както винаги?

— Не беше така — процеди той през зъби. — Обичам те, по дяволите!

Тя бавно поклати глава.

— Не изричай повече тези думи.

— Джаки… за бога. — Погледът му се стрелна към пръстена на ръката й и тя го забеляза.

— Можеш да си го вземеш обратно, не го искам.

— Задръж го.

— Дай го на нея.

— Не ми трябва.

Тя го гледаше, искаше й се да избухне, но яростта й бе потисната от жалост към него.

— Откритието ми, че си знаел адреса й, само потвърди онова, което вече знаех. Виждаш ли, парфюмът те издаде… Предполагам, че можеш да разбереш.

— Виж сега, мога да ти обясня.

— Махай се, Дрю — рече мрачно тя.

— Не говориш сериозно.

— О, не — увери го тя, — напълно сериозна съм.

Яхтата бе закотвена току до масивен коралов риф, в малко заливче близо до Малкия Сейнт Винсънт; едно от любимите й места в Карибско море. Анджела можеше да види стотици ярко оцветени рибки да плуват около червените и сините корали и отново и отново да се удивлява от кристалночистите води, от великолепието на буйния живот, който вилнееше в тях; той не се променяше, просто следваше своя кръговрат. Тя вдигна лице към топлия бриз, който духаше откъм малкото островче, покрито с трева и палми, затвори очи и се опита да се освободи от тъжното, замислено настроение, което я следваше още от Ню Йорк насам.

В крайна сметка се бе оказало лесно да смени ключалката и да подмами Дрю на обяд и експедиция по магазините, прекалено лесно, но за нейно съжаление не изпита и най-смътното чувство на триумф, а по-скоро — празнота, сякаш нещо не бе съвсем наред. За бога, той я желаеше само заради парите, а тя вече не бе в бизнеса на съпрузи играчки, без значение колко са красиви или колко добре да изглеждат отношенията помежду им. Това бе игра за глупачки, нали така? За стари глупачки.

От летището се бе обадила в жилищния блок, за да се убеди, че човекът от охраната и портиерът бяха извели Дрю — нещо, за което ги бе помолила. А сега апартаментът щеше да бъде почистен основно, така че нищо да не подсказва за присъствието му; малкото му вещи щяха да бъдат отнесени на склад. Тя не очакваше да се завърне там няколко седмици, а може би и месеци, а дотогава споменът щеше да изтлее.

Беше планирала това пътешествие с Дъги много преди Дрю да се появи на прага й с трогателния му опит да изнудва. Никога не би могъл да разбере, че смяташе пътешествието из архипелага на Гренадините с губернатора на Калифорния и най-близките му приятели за нещо, което не може да пропусне. Това бяха важни личности, много важни, които разбираха и приемаха връзката й с Дъги. А какво разбираше Дрю от подобни неща? Дали наистина очакваше тя да му повярва, че ще публикува онези мръсотии за нея? В никакъв случай — не и докато тя му плащаше сметките, не и след като се надяваше отново да я види. Защото той още я желаеше, независимо колко я мразеше в този момент.

Естествено, тя излезе от равновесие, когато разбра какво бе научил за нея — онази мръсотия, гадостите — жалки останки от по-раншния й живот, които биха могли да помрачат всичко, постигнато оттогава насам. Лицето й пламна, като си спомни снимките, които й бе показал. Бергман й бе платил сто и петдесет жалки долара за тях, заснеха ги на някакво много тайно ергенско парти на Ривърсайд драйв. Макар и преди толкова много години, тя си ги спомняше много ясно.

Ярка, незабравима завинаги картина, въпреки изминалите години. Пинки Джоунс. Не я караше да се срамува, а предизвикваше само неясно вълнение, защото тя й се наслаждаваше — на събличането и танца, на възхитителните моменти на сцената, когато демонстрираше телесните си дадености: движеше се и възбуждаше… движеше се и възбуждаше… мъжете свиркаха и викаха, тропаха по масите, главата й се замайваше от мръсотиите им. Те я желаеха.

— Ей, Ейнджи, търсех те из цялата проклета лодка.

Анджела се обърна и веднага лепна усмивка върху лицето си.

— Просто се наслаждавах на гледката, Дъги. А ти спеше като бебе последния път, когато те видях.

Носеше шорти — дълги до коленете бермуди и тя вътрешно потрепна, погнуси се от вида му. Дъги имаше къси крака, изпъкнали прасци, а по двата му крака до глезените се спускаха почти идентични разширени вени. В случаите, когато се чувстваше готов да прави любов (на нея те й се струваха все по-редки и по-редки) пръстите й понякога напипваха някоя вена, твърда като молив, под кожата му, обземаше я отвращение и се опитваше да мисли за други преживявания, за някое друго място, за някого другиго. И в крайна сметка това винаги завършваше с Дрю.

— Ще вечеряме на брега, в курорта. — Той потри ръце и я изгледа похотливо. — Изглеждаш чудесно, мила.

— Искаш ли да се върнем в кабината?

Тя превключи към образа си на изкусителна сирена, образ, който трябваше да му каже, че е най-желаният мъж, когото изобщо е срещала.

Той се изчерви и се изкиска.

— Не точно сега… по-късно, по-късно… не съм толкова млад, колкото теб.

Меко казано. През първите три дни той на практика спа през цялото време, нито един следобед не мина без леката му дрямка, която, естествено, изключваше нейното присъствие.

— Това ще е едно прекрасно място за меден месец, Дъги.

Той проследи погледа й!

— Разбира се.

Тя му хвърли предпазлив поглед, докато той се присъединяваше към нея при перилата.

— Кога, Дъги? — рече неочаквано и нетърпеливо тя. — Колко дълго ще караш да чакам?

— Колкото е необходимо, скъпа, знаеш как стават тези неща.

Анджела въздъхна. Остаряваше с всеки изминал ден. Беше красива, през целия й живот й го бяха повтаряли, но красотата не можеше да трае вечно. Беше жена, която имаше всичко, освен съпруг.

Без значение бе, че притежаваше богатство и положение, не й бе достатъчно. В кръговете, в които се движеше, самотната жена без кавалер беше истинска досада. Освен това, всички очакваха тя да стане следващата мисис Дъглас Хикс Трети; на практика това бе сигурно. Тя отново усети познатото свиване на стомаха си от страх. В края на краищата трябваше да бъде реалистка, не съществуваха кой знае колко подходящи, със солидно богатство мъже от нейната възрастова група, готови да се свържат с жена на нейните години, независимо колко бе красива. А и ако текущата им съпруга не бе вече мъртва, те навярно щяха с готовност рано или късно да я заменят за някой млад модел.

Анджела затвори очи, защото вампирът на старостта отново подаде глава из бърлогата си: най-страшният й кошмар на този свят бе как повяхва и си отива самичка. По-скоро би се самоубила.

— Трябва да мислим за кариерата ми — продължи той, — за бъдещето; какво би ни струвало ако избързаме, след като Мириъм, Бог да приеме душата й, още не е изстинала… — Той се прокашля. — Привържениците на демократите просто не обичат тези неща, миличка.

Тя си помисли за Кенеди и й се прииска да се изсмее на глас.

— Дъги… скъпи — рече търпеливо тя, наблягайки на всяка дума, — аз те чакам вече шест, почти седем дълги години… — Тя пое дълбоко дъх, понеже изведнъж всичко това стана безкрайно важно за нея. — Не бихме ли могли поне да определим дата — само за нас двамата — това ще бъде малката ни тайна?

И най-важното — преди той да разбере за Джаки и за проклетия й мюзикъл, защото както личеше по всичко, спектакълът напредваше и тя не можеше да стори нищо да го спре. А ако Дъги разбереше, той несъмнено щеше да го използва като още една причина за отлагане, поради сантиментите и лоялността си към Демократическата партия. Но той дължеше известна лоялност и към нея, за бога, не можеше ли да го разбере!

— Бих искал, мила, знаеш, че бих искал, но… — Той поклати глава и едновременно с това сви рамене.

Тя му хвърли поглед крадешком, затвори си устата, преди да му отвърне както му се полага, а вместо това остави халата си малко да се отвори.

— Знаеш какво изпитвам, колко великодушна мога да бъда… — Тя вдиша дълбоко — така, че гръдният й кош повдигна и подчерта бюста й.

Но дори и докато гледаше как Дъги зяпна, в паметта й нещо се разбуди и докато произнасяше грижливо подбраните си думи, в съзнанието й се появи една малка сцена, за която не се бе сещала от години: Дейвид, който се опитва да я остави, красивото му лице е бледно, почти изнурено, защото съвместният им живот се разпада. Усети лека, но в същото време пронизваща болка в гърдите. Дори и тогава тя си бе мислила, че притежава власт над него, че може отново да го прелъсти и да го накара да остане.

— О, Ейнджи — изхриптя Дъги и тя затвори очи.

Поради Джаки Дейвид някак си никога не напусна напълно живота й. Един будещ неспокойство спомен. Навярно той й бе дал парите, разбира се, или гадната светица Клеър с нейните скъпи произведения на изкуството и солидния й личен доход.

— О, скъпа…

Тя преглътна. Мразеше ги и двамата.

Устните на Дъги се установиха върху окръглената й гръд и вниманието й бе привлечено от темето му със сивата, оредяла косица, но опитните й пръсти машинално пробягаха по врата му.

— Точно така, скъпи… — рече изкусително тя, — точно така… а сега защо не определим дата, а? Защо? Сетне можем да го отпразнуваме… само ние, двамата?

Той помълча няколко секунди, сетне бавно вдигна глава. На лицето му се изписа глуповата, свенлива усмивка, докато вземаше ръката й в своята.

— Ще ти кажа какво ще направя. — Потупа ръката й дважди, сякаш бе размислил доста, преди да изрече следващите си думи. — Ще си помисля за това. Как ти харесва така, скъпа?

Джаки стоеше със скръстени ръце в очакване пред прозореца, взираше се с невиждащи очи в хората и движението, което бе заляло Чаринг крос роуд. Едната й ръка лежеше върху бицепса й и тя започна бавно да я движи нагоре-надолу, нагоре-надолу, сякаш несъзнателно се опитваше да успокои болката.

Беше пристигнала в студиото преди всички, защото не можа да заспи. Сцената с Дрю продължи до безкрайност. Молеше я, разбира се, умоляваше я, когато разбра мащаба на грешката си. Молбите му бяха трогателни, както и лъжите, които следваха предишните му лъжи; нова лъжа връз старата. Джейми си тръгна с неохота, защото тя му каза да си върви; цялата вечер бе провалена. Дрю най-накрая си тръгна, но едва след като го заплаши, че ще извика полиция.

Сепна се, когато вратата се отвори и Брайън — сценографът на спектакъла — влезе с малък поднос с три кафета върху него.

— Ивон идва насам — съобщи той и й предложи кафе.

— Боя се, че Макс няма да може да дойде поне в близкия половин час — рече тя и посегна благодарна към една от пластмасовите чашки.

— Как намираш идеята ми? — попита той, а сетне кимна към модела, който бе поставен на масата.

Тя отново се вгледа внимателно в него; Брайън бе изработил модела сам, за да е по-лесно да се изберат правилните промени за различните сцени. Подвижната платформа бе специално предвидена за поздрава за рождения ден в Медисън скуеър гардън; оказа се скъпо съоръжение и тя желаеше, ако е възможно, да се използва и в други сцени от продукцията.

Брайън бе предложил платформата да бъде подвижно свързана в единия си край и да се използва като рампа в друга сцена с песен, която истинската Монро наистина е пяла по време на кариерата си — Диамантите са най-добрите приятели на момичетата, единствената песен в мюзикъла, която не бе с оригинална музика, но пък от друга страна не можеше да се мине без нея в спектакъл за живота на мъртвата звезда.

— Ще бъде чудесно, ако стане.

— Имал съм си работа и с по-сложни конструкции.

— Е, не бих искала точно тази да е прекалено сложна, защото може да ни създаде проблеми, дори и по време на представление. — Тя поклати глава. — Мисля, че не бих издържала на подобно напрежение.

— Не се тревожи, не се тревожи… — засмя се той, — всичко ще бъде наред.

— Господи, дано…

— Тези думи не ти приличат, Джаки. — Той я погледна внимателно. — Да не се е случило нещо?

— Уморена съм, Брайън — отвърна бързо тя, — това е.

— Здрасти — рече Ивон, ухилена широко и надникна от вратата. — Извинявайте, че закъснях.

— Няма нищо, още не сме започнали — каза Джаки, доволна да се отвлече от нерадостните си мисли. Погледна празния лист пред себе си, писалката в ръката си. Господи, собствената й майка!

Ивон придърпа един стол.

— Брайън изглежда е решил тези неща за черното и бялото…

— Нашата божествена специалистка по костюмите — започна той, ядосан на шега — има предвид една идея, която аз и Макс обсъдихме: че сценографията на една или две сцени да бъде изпълнена изцяло в бяло или изцяло в черно, като съответно и костюмите тогава ще трябва да бъдат в бяло и черно.

— Първата и последната — рече Джаки и ги погледна двамата не без усилие. Трябваше да сдържа чувствата си и да им обърне внимание едва след това, ако е нужно. Дрю и майка й бяха нанесли достатъчно поражения, не бе никак нужно да допусне да се намесят и в работата й по мюзикъла.

— Нима Макс вече е обсъждал идеята с теб?

Тя кимна.

— В бяло ще бъде първата сцена, когато затварят майката на Монро в психиатрия, не забравяй, Брайън, че в края сцената се завърта и младата Норма Джийн е разделена от майка й…

— Доколкото разбирам, тук трябва да се появяват семействата, у които е живяла — шест двойки — посочи Ивон. — Те стоят на определени места върху въртящата се сцена, на практика символизираща изтичащото време, и докато се върти около младата Монро, тя буквално минава през ръцете им. Нали така?

— Точно така.

— И костюмите трябва да имат колорита и стила на трийсетте години.

— Да.

— Добре.

На вратата се почука и надникна Джейми.

— Да, Джейми?

— Търсят те по телефона.

— Нали ти казах, че няма да се обаждам?

— Той звъни за трети път; не иска да чуе какво му казвам…

Тя веднага се досети за кого ставаше дума.

— Извинете ме — рече и хвърли поглед към Брайън и Ивон, — няма да се бавя и минута.

— Миличка — рече той на един дъх, — толкова съжалявам…

Дори само от тона му кожата й настръхна.

— Не ме наричай миличка.

Тишина.

— Не можем ли да поговорим? За бога, Джаки!

— Мисля, че снощи си казахме всичко, което имаме за казване.

— Не си права, толкова не си права.

— Имам работа, затова не ме търси повече тук. Никога повече.

— Виж сега, ти не разбираш…

— Разбрах много добре.

— Не, не си, просто не си разбрала.

— Всичко свърши, Дрю.

— Джаки… — замоли се той — Джаки.

— Престани.

— Обичам те, Джаки.

Тя не отвърна, но усети неприятното парене по скулите си, когато сълзите се търкулнаха по лицето й.

— Джаки?

Големият кафяв плик лежеше на мръсната изтривалка току зад входната врата. Още докато го вземаше и го отваряше, Ричард вече знаеше какво има в него и въздъхна мрачно, защото това бе вторият отказ, който получаваше, откакто се бе върнал от майка си. Както и очакваше, намери обичайното фотокопие от писмо със стандартните обяснения защо не искаха да го публикуват. Не се вписва в списъка на предвидените от нас заглавия.

Винаги се бе питал какво точно означава това, представяше си дълъг списък от имена и заглавия, изписани на някакъв лист хартия, който си лежи в нечие писалище, в непознатата, вълнуваща атмосфера на кабинета на управляващия издателството. Само че неговите симпатични писания никога, разбира се, нямаше да стигнат толкова високо. По всяка вероятност, доколкото му бе известно за издателските среди, ръкописът му сигурно бе попаднал в купа сантиментални глупотевини, с който обикновено се оправяха младшите редактори или някой, който или нямаше самочувствието, или пък опита, да познае дали един ръкопис е добър или лош. Изпадането в сантименталната купчина не води доникъде, мой човек.

Въздъхна отново и се върна във всекидневната, притиснал несъзнателно плика към гърдите си. Отпусна се на стария фотьойл и огледа стаята — точно в този миг тя му се стори съвсем празна.

Луси отказваше да говори с него, поне не и сериозно. Бе оставила коледния му чорап така, че да го намери като се върне, със забодена към него бележка, в която му съобщаваше, че ще се върне късно, тъй че не ме чакай. Не ще и съмнение, сигурно щеше да е с Роджър. След като най-сетне се видяха, не последва задълбочен, смислен разговор, както му бе обещала, и той си нямаше и идея дали това бе за добро или не.

Всяка негова пора се изпълни с мъка, когато си я представи отново с поразително хубавия Роджър Сейнт Джон, още — хер Фох. И защо да не бъде? В края на краищата какво можеше да предложи той на момиче като Луси? О, разбира се, сега имаше работа като актьор — малка роля в следобедна сапунена опера, като временно прекъсване на безработицата: тесногръд, брадат, фанатизиран шотландски свещеник, толкова карикатурен образ, че бе чак прекалено; Ричард бе стигнал до заключението, че сценаристите и публиката, която гледаше сериала, бяха или отчаяни или без капка мозък, а може би и двете.

Изсумтя презрително и отново потъна в мълчание. Питаше се дали тя ще се изнесе, дали ще го остави и ще отиде да живее при Роджър в луксозната му бърлога на Холънд парк. Чудеше се дали можеше да го понесе.

Едно отдавна познато настроение започна да го обгръща с потискащите си лапи. В крайна сметка то винаги го постигаше — този промъкващ се призрак на депресията — следваше го вярно с месеци, със седмици, с дни, очаквайки подобен неприятен момент, за да се нахвърли върху му.

Седеше неподвижен, потънал в мисли, а минутите течаха, ръцете му бяха отпуснати върху облегалките на фотьойла, имитацията на часовник с кукувица на стената тиктакаше толкова силно, че му се искаше да изкрещи, но изведнъж телефонът изпищя, той подскочи, помисли си мигновено за Луси, ръкописът се плъзна от коленете му на пода и листите се разпиляха. Ала когато прилепи слушалката към ухото си, чу гласа на майка си и нейните невинни въпроси за здравето му, за това дали е щастлив, дали вече си е намерил литературен агент. Той й отговори както трябва, дори я разсмя, а сетне се престори, че бърза да излиза, за да затвори тя.

След като остави слушалката, той се обърна и видя как трудът му се бе разпилял на неравни бели купчинки по килима. Изруга тихо и се наведе да ги събере, но тъкмо тогава телефонът отново иззвъня.

— За бога! — изсъска той и както си бе на колене се надвеси над островчето от листи, за да вземе слушалката.

— Да.

— Ричард?

— Да.

— Тук е Нед.

— Мислех, че си умрял.

— Много забавно, радвам се, че не си изгубил чувството си за хумор.

Ричард пое дълбоко дъх, като в същото време се опита да пресметне колко време бе минало, откакто Нед, неговият агент, не си бе давал труда да му позвъни. Струваше му се, че бяха минали години.

— Какво ще кажеш за една симпатична малка рекламка?

— След това славно очакване, мислех си, че ще ми предложиш поне нещичко в Джонатан Рос или дори в Смарагдовата ферма като отдавна изгубения брат на Джон Съгдън.

— Джон Съгдън няма отдавна загубен брат.

— Е, някой би могъл да го измисли…

— Това се случва само в Далас, Ричард, в случай че не знаеш.

Ричард въздъхна тежко.

— Окей, изплюй камъчето, какво е този път — отново за Америкън експрес ли?

— Не.

— Да ти кажа правичката, нямам кой знае колко против. Поне платиха добре.

— Три бона, нали?

— Аха — рече Ричард, — три тлъ-ъ-ъстички бончета.

— Е, тази не е съвсем от същия ранг… а недей забравя, че онази имаше няколко повторения.

Което означаваше, че Ричард получи и няколко допълнителни гроша като премия.

— За какво е? — попита Ричард, лошото му предчувствие се засилваше. — Хайде, Нед, казвай.

— Става дума за предупреждение на министерството на здравеопазването.

— Искаш да кажеш, че няма да платят нищо ли?

— Е, остава си задължителният минимален хонорар…

— Ако става дума за стандартните деветдесет и пет лири, просто го забрави.

— Всъщност ще са сто и петдесет.

Ричард само изръмжа в отговор.

— Серия от шест реклами — това прави почти хиляда лири.

— Без данъците.

— За бога, Ричард, мога да я дам на някой друг, ако желаеш.

— Добре, добре — изстена тихо той. — За какво по-точно става дума, какво ще трябва да правя?

Нед се прокашля.

— Казах ти, че е реклама на министерството на здравеопазването… ами, целта е да се предотвратят заболявания.

— Какви заболявания?

— Сигурно си чел за това по вестниците…

— Господи — възкликна Ричард, — става дума за СПИН, нали? — Замълча, след което рече уморено: — Става дума за презервативи, нали така?

— Не, за бога — сопна му се Нед, — говоря за хлебарки.

— Хлебарки ли?

— Тази година те са истинска напаст. Някои от тези гадни животинчета са дошли от континента и, както изглежда, нямат намерение да се връщат.

— Тогава може би няма да е зле да поговориш с някого от имиграционните власти.

— Много смешно — отвърна сърдито Нед. — Е, предложението интересува ли те?

— Хлебарки… — въздъхна Ричард. — Великолепно, Нед, просто великолепно. И какво трябва да правя?

— Доколкото знам, ще играеш ролята на специалист, ще даваш съвети по въпросите на хигиената, на отровите, неща от този сорт.

— Колко вълнуващо!

— Рекламната агенция иска да си в студиото й на двайсет и трети.

— Това е след по-малко от седмица.

— Съжалявам, но се обадиха в последния момент.

— Искаш да кажеш, че не аз съм първият им избор.

— Просто иди там, Ричард — рече Нед. — Ще накарам секретарката си да ти прати подробностите в следващите два дни.

— Благодаря.

— За нищо.

Телефонът замлъкна и Ричард се вгледа с отвращение в него, сетне погледна с тъга страниците от ръкописа, които още си лежаха на бели купчини върху пода и чакаха търпеливо да бъдат вдигнати и отново подредени.

— Хайде, елате при татко — рече нежно той и коленичи.

Подреждаше ги страница по страница, като в това време си мислеше за следващия издател, комуто щеше да прати ръкописа; несъмнено щеше да последва и поредният отказ. Помисли си за майка си, за това, че му бе казала да си намери литературен агент, но той се боеше, боеше се, нали така, от онова, което щяха да му кажат, след като очичките им погълнеха думите от писанието му? Щяха да му кажат, че само си губи времето.

Тя изстена тихичко, сякаш дъхът й секна. Пръстите й го галеха, голите й крака се отъркваха около неговите, тя се преобърна върху него и горещите й крайници го обгърнаха жадно.

— Мислех си, че никога няма да се завърнеш — въздъхна Роуз. — Понякога ми се струваше, че си просто една фантазия, родена в главата ми — като сън или нещо подобно.

— Не съм сън, миличка — рече Дрю.

— Можеш да останеш колкото си искаш.

— Ами приятелката ти?

— Бабс ли? — Тя вдигна глава и го погледна в очите. — Какво имаш предвид?

— Тя не ме харесва.

— Харесва те, Дрю, наистина те харесва.

— Ццц — поклати глава той.

— Пък и това няма значение — додаде тя и в тона й прозвуча нова нотка на презрение. — В края на месеца се местя в собствена квартира.

— Чудесно — рече той. — Мога ли да идвам да те виждам там?

— Винаги. А можеш и да живееш там, няма проблеми.

— Не бих могъл.

И все пак щеше да го направи, защото това го устройваше, нямаше намерение да харчи парите от чека, който Анджела му бе дала, и да плаща по двеста лири на вечер за прилична хотелска стая. Това нямаше да е задълго, само ако можеше да поговори отново с Джаки, но лично, да я убеди, че греши, че не го е разбрала правилно. Не си правеше, разбира се, илюзии, че ще бъде лесно, но все пак си заслужаваше да опита. И все пак несигурността, тихият ужас, който го владееше още от Ню Йорк, и Анджела, все още бе тук, витаеше наоколо като надвиснало бедствие.

— Е, поне докато се установиш някъде.

Той се усмихна тъжно.

— Колко тъпо от моя страна.

— Какво? — Тя прокара показалец по очертанията на устните му.

— Че не си направих резервация някъде — излъга той. — Толкова бързах да се върна, че направо ми изскочи от ума.

— Няма значение. — Тя се усмихна бавно, мило. — Обичам да си тук, това е, което искам.

— Трябваше да се обаждам по-често.

— Някои хора просто не обичат много да говорят по телефона, виждам, че си един от тях.

— Така ли?

— Да, о, да…

— Ти си умна, миличка. — Устните му се разтеглиха в голяма, ослепителна усмивка. — И красива.

— О, Дрю — рече безсилна тя, положи глава на рамото му и прокара пръсти през черните косми на гърдите му.

След като тя отклони погледа си от него, усмивката му се стопи. Виждаше в полумрака десетките плюшени играчки, които заемаха всяка лавица и всеки ъгъл, най-малките бяха подредени дори върху полицата над бутафорната камина, а гигантският падингтънски мечок бе поставен на перваза на прозореца и го затулваше почти изцяло.

Но онова, което го потискаше най-много, бе постерът над камината и онзи стар шибан цитат от Любовна история — филм, който бе издигнал сантименталността до нови висоти през седемдесетте години. Тогава бе дванайсетгодишен и шантавата му майка го принуди да ходи да го гледа с нея девет пъти, рева и подсмърча и си издухва носа в малките хартиени кърпички Клийнекс. Всеки божи ден, докато филмът бе в града.

Той стисна силно очи при спомена, защото думите от цитата му причиняваха болка; това гадно мото за любовта и за това никога да не трябва да казваш, че съжаляваш, само му напомняше за Анджела и за онова, което бе сторила с него, все едно развърташе забития в раната нож. О, но тя щеше да съжалява за стореното, горчиво щеше да съжалява. Анджела бе поела риска да го изрита от живота си, защото смяташе, че той няма да има куража да изпее онова, което знаеше за нея. Е, тук вече грешеше, както грешеше и във всичко друго и дори не подозираше колко много е сбъркала този път.

Дрю си помисли за чека, който му бе оставила — плащаше му, сякаш той бе някаква курва. Омразата го обхвана целия, сякаш бе някакво мокро петно, което се разпростираше моментално, и той усети как губи контрол. Ала вече не даваше и пет пари.

Усети устните на Роуз върху кожата си, езикът й започна да играе, да го възбужда, но той остана неподвижен, неочакваната и всепоглъщаща жажда за Анджела изкриви устните му, вцепени крайниците му. Струваше му се, че любовта му бе същинска агония, че болката не отшумяваше с изминаването на поредния ден, с всеки изминал час, а напротив — ставаше все по-силна, по-безнадеждна, по-грозна.

— Дрю… о, Дрю… — шептеше Роуз и допирът на горещата й буза до плътта му го накара да потрепне вътрешно. Не се противеше обаче на целувките и милувките й, на трескавото й обожание, просто защото тя бе там, а той нямаше никого. В съзнанието му Роуз бе Анджела, досущ както бе и с Джаки, във въображението му тя съжаляваше, толкова много съжаляваше за стореното, за евтиния начин, по който го бе унизила. Погледът му се замъгли, ръцете му намериха главата й и я натиснаха надолу, надолу, стискаше я здраво и я принуди да го поеме с уста.

Светът се завъртя, лицето му се изкриви, когато се отдаде на фантазията, на изгарящото, мъчително удоволствие, накара я да го поеме целия, изпълни гърлото й, страстта се смеси с притаената ярост, надигна се като гребена на огнена вълна. Той отметна глава назад, тялото му се заизвива и затрепери конвулсивно с идването на кулминацията: тя сякаш се взриви в мозъка му и изтри цялата болка, цялата самота, целия спомен.

Роуз изобщо я нямаше там.

Никой не отговаряше. Джаки гледаше телефона, а веждите й се бяха сбрали в озадачено смръщване. Откакто Дейвид бе заминал за Шотландия Клеър винаги си бе у дома вечер, възползваше се от отсъствието му, за да се съсредоточи върху собствената си работа, понякога не излизаше от студиото до ранно утро, защото не се и налагаше — беше сама в къщата и разполагаше с цялото си време. В такива периоди тя отказваше всякакви покани, не общуваше почти с никого, с изключение на най-близките от семейството.

Почувствала се малко неспокойна, Джаки остави слушалката, сви рамене и насочи вниманието си към писалището; сетне обаче въздъхна, усети огромната умора и самота, страшно й се искаше да поговори с Клеър, да се разтовари за Дрю и майка си, въпреки че си бе обещала да не го прави, тъй като Клеър само щеше да се разтревожи.

Цялата вечер бе пред нея, но си каза, че има маса неща за правене; след две седмици продукцията щеше да се мести в Аделфи, тъй че имаше много организационна работа; съзнаваше обаче, че искаше да се потопи в спектакъла, за да не мисли много-много за случилото се. Горчивината я гризеше все по-надълбоко, пропиваше се в нея, причиняваше й болка. Джаки премигна и отмести поглед към прозореца, чувстваше се измърсена и потисната. Гласовете, които се носеха от улицата, правеха стаята още по-отчуждена и самотна.

Някой почука на вратата. Тя пое дълбоко дъх, знаеше кой можеше да бъде и когато Джейми влезе, тя внимателно го погледна.

— Още ли си тук?

— Мислех си, че бихме могли…

— Тази вечер не ставам за компания, Джейми.

— Не и за мен.

Тя затвори за миг очи.

— Мисля си да довърша тук и да си легна рано.

— Това е заради Дрю, нали?

— Отчасти.

— И майка ти.

— И майка ми — повтори горчиво тя, — международно известната, най-добрата организаторка на приеми — Анджела Касини.

Той помълча малко, след което каза:

— Той никога не е бил достатъчно добър за теб.

— Много мило от твоя страна, че го казваш.

— Просто констатирах един факт.

— Не ми обръщай внимание — рече тя, — просто ми дай няколко дни да дойда на себе си и всичко ще бъде наред.

— Може да отнеме и повече време.

— Винаги ли трябва да казваш онова, което мислиш?

Погледна го. На устните му играеше привлекателна полуусмивка и тя изведнъж усети как я пронизва желание. Почуди се дали той знаеше колко много го желаеше в този момент.

— Опитах се да се свържа с Клеър — рече тя и се извърна, — но телефонът само дава свободно.

— Трябваше да ти го кажа по-рано: тя замина при Дейвид в Шотландия.

— Кога?

— Хвана самолета за Глазгоу вчера сутринта.

— Но защо? Каза ми, че имала много работа за следващата си изложба. Освен това, не е ставало дума тя да отиде при него.

— Просто когато се прибрах снощи, намерих бележка, че е заминала.

— Колко странно.

— Може би е искала да си почине.

— Не и толкова скоро… — рече замислена Джаки. — Не пишеше ли в бележката, че се е случило нещо?

Той поклати глава.

Тя взе слушалката, отвори бележника си с телефонни номера, намери каквото търсеше и започна да избира.

— Замъкът се казваше Инвърлохи, нали?

Джейми кимна.

Вниманието й се насочи отново към телефона.

— Дейвид Джоунс, моля ви. — Замълча. — Да, дъщеря му се обажда. — Хвърли поглед към Джейми преди отново да приближи слушалката към ухото си. — Клеър?

— Джаки… каква изненада.

— Защо не ми каза, че възнамеряваш да отидеш при татко?

— Решението ми бе съвсем импулсивно.

— Нали имаше много работа?

— Да… ами, аз… — Тя спря изведнъж.

— Клеър?

— Тя има мигрена, скъпа — чу се гласът на Дейвид.

— Само мигрена ли? Тонът й бе ужасен, татко.

— Не се безпокой, тя е добре или поне ще се оправи, след като си легне.

— Сигурен ли си?

— Джаки, Клеър е съвсем добре, повярвай ми. Просто е преуморена и навярно се нуждае от малка смяна на климата.

— Това просто не е обичайно за нея — отвърна Джаки. — Ти добре ли си?

— А ти как мислиш? — рече търпеливо той. — Този здрав шотландски въздух прави чудеса с всички, включително и с мен. Тази сутрин дори се поразходихме из разкошната околност: оттук се стига до самото езеро. Ако не бе тъй дяволски студено, можех и да се топна.

— Дори и през лятото водите са леденостудени, татко.

— Добре, мила, схванах намека.

Последва момент на мълчание.

— Вие, двамата, наистина ли сте добре?

— Разбира се — рече весело той. — Мисля, че мащехата ти се нуждае от инжекция вдъхновение, както и от добър, чист въздух и тук е попаднала тъкмо на такова място. Доста страховита е тази красота.

— Безпокоях се…

— Няма нужда — прекъсна я бързо той, — всичко тук върви добре, включително и снимките. Изоставаме от графика само с четири дни, което сигурно е рекорд. — Направи пауза. — А ти самата добре ли си?

Болката застана като буца в гърлото й, не можеше да си обясни защо, но си помисли, че ще заплаче.

— Джаки?

Неочаквано изпита онзи силен копнеж за баща си — копнежът от детството й, когато не притежаваше нищо свое.

— Джаки?

— Извинявай — рече глухо, — извинявай, просто съм уморена.

— Само това ли е?

— Нали разбираш, беше една от онези ужасни седмици.

— Мога ли да направя нещо за теб?

— Не, всичко е окей. Ще си легна рано тази вечер.

— И гледай да си уредиш една прилична почивка, след като шоуто поеме.

— Добре.

— Имаш ли проблеми в спектакъла?

— Само обичайните. — Пое дълбоко дъх. — Виж сега, хайде да прекъсваме, сигурно скоро ще вечеряте.

— Ще ти се обадя в края на седмицата.

— Моля те.

— И не се тревожи за нас, имаш си достатъчно други грижи.

— Но нали няма за какво да се тревожа?

— Не — рече твърдо той, — отново повтарям — няма.

— Ще се чуем в петък тогава. Не забравяй.

— Някога да съм забравял?

Не, баща й никога не забравяше — винаги бе там, където трябва, особено когато ставаше дума за нея.

— А сега си налей едно силно питие — продължи Дейвид, — и си легни рано. Това е заповед.

— Предай на Клеър, че я обичам.

— Ще го направя. И се пази, скъпа моя.

— Довиждане, татко.

[1] Предмети на изкуството (фр.). — Б.пр. ↑

Единадесета глава

— Тя не е тук.

Дрю се взря внимателно в Джейми.

— Не бих ли могъл да узная къде е?

— Джаки е с Макс и Брайън Уелс — сценографът — в Аделфи. Мисля, че няма да можеш да я видиш.

Изражението на Дрю стана каменно, кракът му потропваше по дървения под; той хвърли поглед зад рамото на Джейми към студиото, сякаш се съмняваше в думите му.

— Не е тук — повтори Джейми, — наистина.

— А и ти не би излъгал за това, нали, момченце? — рече презрително Дрю, — след като си самият светец, слязъл на земята.

— Би могъл да й се обадиш по телефона — предложи Джейми, игнорирайки думите му.

— О, да, разбира се… — прекъсна го сухо, — а когато го направя, или не попадна на проклетия й телефонен секретар, или тя ще е турила някой лакей като теб да ми съобщи, че е много заета.

— Аз не съм й лакей.

Дрю бе дошъл тук, воден от отчаяние, защото грижливо подготвените му планове отиваха по дяволите. Анджела, както личеше по всичко, бе изчезнала от белия свят и макар да й бе оставил няколко съобщения да го потърси, не бе сторила нищо. Щеше да й отпусне още една седмица, повече не заслужаваше, а сетне щеше да изплюе камъчето. Просто като две и две равно на четири.

Насочи вниманието си отново към Джейми и изпита горчива ревност. Успокояваше се от факта, че Джаки съществуваше, но този път се бе подхлъзнал яко и тя най-сетне се бе осъзнала. И ето че теренът бе разчистен за златното момче, бившия почти свещеник Джейми Търли.

— Така ли? — рече Дрю. — Но бая подтичваш подире й, нали? Залепнал си за чудесното й, красиво задниче.

Джейми не отвърна нищо.

— Ние двамата имаме много общо помежду си — продължи да настоява Дрю, — и двамата желаем едно и също.

— Не мисля, че имаме нещо общо — Джейми срещна погледа му. — Всъщност нямаме нищо общо.

— Що не идем да хапнем нещо заедно и ще ти го докажа.

— Имам работа.

— О, хайде, хайде… — рече недоверчиво Дрю и кимна към безлюдния коридор. — Както ми се вижда, всички са си тръгнали.

— Аз обаче имам още работа.

Дрю поклати глава.

— Май те карам да нервничиш, а?

— Не.

— Е, хайде ела да хапнеш с мен, да се позабавляваме, отпусни се най-сетне, за бога!

— Не.

— Може би се нуждая от съвета ти — продължи Дрю с измамно спокоен тон. — Бас ловя, че не си и предполагал, нали?

— Какъв съвет?

— За Джаки.

— Не.

— Обърках нещата — рече той, — знаеш, нали?

Джейми кимна.

— Просто искам да се извиня, толкова ли много искам? — Дрю наведе глава, щеше му се да спечели съчувствието на Джейми. — Подведох я и то кофти, затова искам да се видя с нея. — Хвърли поглед към Джейми. — Имаш ли някаква идея как да стане всичко това?

Добрият стар светец Джо нямаше да изрече и думица, разбира се, защото желаеше сладкиша за себе си. А Джаки? Не бе трудно да се разбере защо би могла да се увлече по Тарзан Девствения. Беше чел някъде, че всички жени си мечтаят да прелъстят някое младо и красиво копеле като Джейми Търли.

— Не съм наясно какво мислиш, че мога да направя.

— Поне ела да хапнеш с мен. Хайде, дай ми шанс. Наистина ще го оценя.

— Не знам кога ще свърша — рече колебливо Джейми; нямаше кой знае каква работа, по-скоро трябваше само да подреди някои сметки и да състави списък за кореспонденцията на Джаки за понеделник.

— Ей, знам, че не ме харесваш, даде ми ясно да го разбера, а може би и не заслужавам нещо повече, но точно сега се опитвам да ти протегна ръка, да станем приятели. Или поне най-малкото да забравим различията си.

В паметта на Джейми откънтя обезпокоителното ехо на старите, като древна магия слова: Обичам ближния си като себе си, заради Твоята обич. Прощавам на всички, които се ме засегнали, и търся прошка от всички, които съм засегнал. Още ги помнеше. Това е моята плът и моята кръв.

— Виж сега — продължи да настоява Дрю, — нали знаеш онова кафе отсреща? Ще те чакам там, можем да поговорим, да пием кафе и да хапнем пица или нещо друго, след като свършиш. Какво ще кажеш?

В апартамента светеше лампа и в един миг тя зърна мъжки силует — на Ричард — дойде до прозореца и сетне отново изчезна. Луси знаеше, че търси да я види, защото отново бе закъсняла. Превръщаха се в навик тези закъснения, не бе сигурна защо ставаше така, знаеше само, че тя и Ричард изглежда вече не можеха да разговарят и тя го избягваше. Но въпреки това го обичаше, нали така? Най-малкото не можеше да си представи живота без него и тъкмо затуй това нейно избягване бе странно.

Луси издиша и видя как дъхът й се превърна в пара на студения въздух, сетне спря на отсрещния тротоар срещу къщата, от него се виждаха каналът и шлюзът Камдън; взираше се в тясната водна ивица. Беше толкова студено, че се почуди защо не бе замръзнала. Обърна се кръгом и тъкмо се готвеше да прекоси улицата, когато някаква кола бързо зави иззад ъгъла; спря се да я изчака да мине, но тя намали и спря до бордюра. Зад волана бе Роджър.

— Не можеш ли да ме оставиш на мира, за бога?

— Но ти не дойде!

Беше обиден и тя се запита дали изобщо някога му се бе случвало, все още не се бе съвзел от шока.

— Още в Танте Джиджи ти казах, че няма да дойда. Единствената причина, поради която се съгласих да се срещнем, бе да ти кажа точно какво мисля за теб — очи в очи — за да си наясно, че не може да има грешка.

Той понечи да заговори, но гласът му не излезе.

— А ти не си ми повярвал, така ли? — рече тя и почувства леката топлинка на триумфа. Преди време изобщо не би посмяла да го предизвика, него или който да е друг мъж, защото й липсваше куражът да го направи.

— Не знам какво очакваш да спечелиш от всичко това.

Тя поклати изумена глава.

— А ти какво очакваше да спечелиш, Роджър — секс, когато ти се прииска?

— Извиних ти се, нали?

— Само защото се боеше, че мога да вдигна шум и да опетня безупречната ти репутация.

— Не е вярно.

— О… я просто си върви — рече изгубила търпение тя — и ме остави на мира.

Тя тръгна да пресича улицата, но той я последва.

— Ами Дик?

— Ще му разкажа всичко.

Можеше ли да го направи?

— Много се съмнявам.

Той погледна нагоре към последния етаж на сградата, където бе скапаният й апартамент. От прозореца ги гледаше Дик.

Тя продължаваше да върви, когато усети ръката му на рамото си.

— Махни си ръката от мен, Роджър, иначе ще викам. Говоря сериозно.

Той с неохота я пусна, ненавиждаше я за унижението, за това, че го накара да пълзи пред нея. Погледът му се стрелна към прозореца, Дик бе още там, гледаха се един миг, след което той се отдръпна. Роджър изпита някакво злобно удовлетворение, сякаш бе отбелязал точка и бе повел в резултата срещу него.

— Знаеш, че съм луд по теб.

— Знам, защото аз пък изобщо не съм луда по теб.

— Това е смешно.

— А в случай че не си забелязал, живея с човек, когото много харесвам.

— Сигурно за това се срещаш с мен — ъгълчетата на устните му се изкривиха в язвителна усмивка.

— Да — отвърна тя, сякаш повече на себе си, — беше много глупаво от моя страна.

— Да не мислиш, че той не знае?

— Не би могъл да знае.

— Господи, колко си наивна.

— Не прави това, Роджър.

— Той загатна на снимачната площадка… — Роджър рязко кимна с глава в посока към апартамента. — И затова стои сега там и се преструва, че не ни е видял — защото му е необходима шибаната работа!

— Ако не познавах Ричард толкова добре, може би щях да се хвана на този твой евтин театрален етюд. — Тя направи пауза, след което добави кисело: — Защо не си го спестиш за безценната си сапунка? — Обърна се и ускори крачка, подхвърляйки му през рамо: — Трябва да знаеш още нещо — и това може да ти прозвучи като клише — ако беше последният мъж на земята, пак нямаше да те допусна да приближиш до мен.

— Не говориш сериозно, Луси.

— О, говоря напълно сериозно.

— Не можем ли да си останем приятели?

Луси не отговори.

— Значи не ставам дори и за приятел.

— Роджър, та ти дори не знаеш значението на думата приятел.

Той замръзна на място — ядът, който бе сдържал досега, изригна на повърхността; пристъпи към нея.

Луси инстинктивно направи крачка назад и се препъна във високия жив плет зад гърба си. Роджър бе твърде близо. Надвеси се над нея, ръцете му се плъзнаха по тялото й, устните му се впиха в лицето й. Тежестта му я прикова още по-силно към храстите, търкаше жадно тялото си в нейното. Опита се да изкрещи, но излезе приглушен и жалък стон, тялото му я задушаваше, усещаше гадната миризма на преситената му кожа, вкуса на устните му, докато се гърчеше и се мъчеше да го отблъсне.

Но топлата и мека плът на бузата му, притисната към лицето й, бе истински подарък; толкова лесно бе да отвори уста и да захапе тази плът, да хапе и да хапе. А освен това имаше и един стар номер, който баща й й бе разкрил преди години, докато беше още момиченце, нещо, което никога не бе правила, а само си бе мислила за него, когато изпаднеше в закъсняла ярост и срам.

Ръката й намери лесно възбудения му член, въпреки фината вълна на панталона му, и тя го стисна, задърпа го и го заизвива, забивайки нокти през материята, докато не го чу да крещи.

Когато влезе в апартамента, Ричард седеше във фотьойла с питие в ръка.

Остави я да си съблече палтото; след това тя застана неподвижна в квадратното антре — между входната и вратата на всекидневната.

— Как е Роджър? — попита безизразно той, неспособен повече да изчаква.

Тя облегна глава назад, на палтото си с качулка, което сега си висеше на обичайното място, студено, с полепнали по него клончета и листа от боричкането й с Роджър. Преглътна трудно, беше й студено, уморена бе, болеше я тук и там.

— Искаш да кажеш, че си видял? — обърна се с невяра тя към него.

— Не беше трудно, мила моя — рече саркастично той, — може би в бъдеще няма да е зле да не изтъквате връзката си, как да кажем, толкова публично.

— И просто си остана тук?

— Какво друго да направя? — Той с нежелание вдигна очи. — Дори донякъде очаквах да го поканиш да пийне едно.

— Ти да не си полудял?

— Няма нищо, Луси — рече уморено той, — знам от известно време.

Тя се отпусна на дивана и се взря в него.

— Какво знаеш?

— За теб и Роджър.

Тя затвори очи и се зачуди дали да плаче или да се смее.

— Би ли ми налял нещо за пиене?

Ричард стана машинално и й наля чаша червено вино от бутилката, която почти бе изпразнил.

— Няма нужда сега да говорим за това — рече тихо той, опитваше се да бъде разумен. — Изглеждаш доста зле.

— И ти щеше да изглеждаш така, ако бе преживял онова, което преживях аз.

— Спести ми подробностите, Луси.

— О, Ричард… — въздъхна тежко тя. — Ти наистина не разбираш, така ли?

— Не съм сигурен, че бих искал да разбера.

Тя се усмихна уморено.

— Мисля, че тръбопроводът на Роджър ще да е доста сериозно повреден в този момент; ще се изненадам дори ако успее да подкара колата.

— За бога, смяташ ли, че трябваше да науча и това?

— Помислих си, че ще ти се види забавно.

Чудесно бе облекчението, което започна да изпитва, засмя се, но смехът й граничеше с истерия.

Лицето на Ричард бе бяло като платно, наранено и бяло.

— Очаквах повече от теб, Лус…

— Ела тук, идиот такъв — протегна ръка тя, — ела и ме прегърни силно и здраво, инак мога да направя нещо лошо и на твоя тръбопровод.

Лицето му бе уморено, но разбра какво имаше предвид, дори и голяма част от думите й да бяха за него без смисъл. Ужасното бреме на съмнението падна, връщайки му възможността да я обича отново.

— Разбира се — продължи тя, — по всяка вероятност повече няма да се върнеш на снимачната площадка на Сейнт Уинифред.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Боя се, че това е една дълга и не особено приятна история — рече тихо тя. — Не ме зяпай така, Ричард. Ела тук, моля те.

Той приближи и се вгледа в нея.

— Имаш листа в косите.

— Не ме интересува, наистина не ме интересува — рече отчаяна тя, — просто седни до мен и ме прегърни, чуваш ли?

— Добре, добре…

Той седна, обви раменете й с ръце, тя се сгуши в него, притисна лице към успокояващия, добре познат мирис на стария му пуловер.

— Няма нужда сега да ми разказваш тази не особено приятна история. — Нежно я целуна по темето. — В крайна сметка разполагаме с много време, нали?

Тя кимна, неспособна да говори, едрите сълзи повече не можеха да бъдат сдържани и се затъркаляха по бузите й.

През полупритворените си клепачи Роуз погледна будилника на лавицата над камината. Бабс я наблюдаваше внимателно.

— Няма да дойде.

— Не можеш да бъдеш сигурна.

— Каза седем и половина, а сега е почти девет.

— Научих се да познавам часовника, когато бях на шест години, Бабс.

— Можеше поне да ти телефонира.

— Сигурно са го задържали на някое съвещание.

— О, господи, Роуз, ти направо нямаш цена.

— Ами, възможно е.

— Всичко е възможно, дори и да намери телефон или да накара някой да ти се обади от негово име. — Замълча нарочно. — Самата ти би постъпила така, нали?

— Защо, по дяволите, си винаги така негативно настроена към Дрю? — кресна изведнъж Роуз. — Какво ти е направил?

— Безпокои ме онова, което е направил, не, извинявай, това, което прави на теб.

— Нищо не ми прави.

— Пак почна да смъркаш кокаин, нали?

Роуз поклати отрицателно глава.

— Знам, Роуз — пък и ти разхвърляш следите където ти падне.

Роуз се изчерви.

— Това ми бе останало отпреди.

Дрю се бе запасил; вземаха кокаин почти всяка вечер.

— Той ти го даде, нали?

— Не.

— О, Роуз…

— Той наистина ме харесва, не виждаш ли? Искам да кажа — най-малкото защо ще живее тук, ако не иска да е с мен?

— Може би няма къде другаде да отиде.

— Не ставай смешна, той е богат.

— Да ти е давал пари, за да ти помогне с наема?

Роуз въздъхна дълбоко.

— Мисля, че това изобщо не ти влиза в работата.

Бабс се засмя злобничко.

— Значи, не е.

— Всъщност — даде ми — излъга тя и отново се изчерви.

— Виж какво, Роуз — продължи по-благо Бабс, — аз не съм преднамерено зле настроена към него или нещо от сорта… просто в него има нещо, което…

— Ти изобщо не му даде никаква възможност.

— И защо да го правя? Живее си тук безплатно, като в хотел. И за какво — пък и който и да е друг — ти е притрябвал толкова? За бога, погледни какво става с теб! Може би предстои най-големият пробив в кариерата ти, а въпреки това ти го слагаш над всичко друго. — Тя поклати глава. — Просто не разбирам, това е.

— Не съм те молила да разбираш — изрече отбранително Роуз, — а и освен това, той няма да ти бъде никакъв проблем, след като се преместя, нали?

— Не искам да се местиш, Роуз, знаеш го. — Бабс замълча и погледна приятелката си. — Не искам и да те нараняват.

— Защо ще ме наранява? — сопна се Роуз. — Защо си толкова сигурна?

— Защото ти никога не усещаш, когато бедата предстои… дори и когато си изправена лице в лице с нея.

А Бабс имаше ужасното чувство, че този път щеше да е най-зле в сравнение с всички предишни случаи, но не можеше да го каже на Роуз, защото бе само едно предчувствие, което не можеше да бъде облечено с думи.

— Не е честно — избъбри бързо Роуз. — Понякога човек просто трябва да е нещастен в любовта, за да осъзнае истинската любов, когато дойде.

— Но къде е той, Роуз? Ако толкова държи на теб, защо не се обади? Знае, че седиш тук и го чакаш. — Бабс поклати глава. — Облечена, нагласена, а не излизаш. Господи, колко пъти трябва да го преживяваш това, за да разбереш?

— Схващам какво се опитваш да кажеш, но може би просто не виждаш какво става.

— Какво имаш предвид?

— Ами — започна с леко неудобство Роуз, — като ни гледаш двамата с Дрю… може би просто малко ревнуваш.

Бабс едва не се задави.

— Изобщо не вярвам в това! — Тя затвори отчаяно очи. — А ако ти наистина смяташ така, то тогава само съм си губила времето да ти говоря. — Изправи се. — А сега ще си взема една гореща вана и ще си легна рано, защото тук наистина ми е неуютно да седя.

Роуз изгледа нещастно излизащата си приятелка и се запита как така бе допуснала нещата отново да поемат в грешна посока. Сви крака под себе си, искаше й се Дрю да побърза, да си дойде, защото не бе сигурна, че ще може да издържи още да го чака, а, което бе по-важно, искаше да докаже на Бабс колко много бърка.

Беше си наумил нещо, това поне го бе разбрала; не рече почти нищо, когато тя тръгна сутринта за студиото, а като се наведе да го целуне за довиждане, се престори на заспал. А пък и идеята да вечерят навън, една романтична вечеря за двама, бе нейна, а не негова.

Сви се още във фотьойла, положи брадичка върху коленете си, досущ като малко момиченце, и се вслуша в очакване да чуе стъпките му.

Джейми обичаше нощния Лондон; всички мръсотии изчезваха и трудно бе човек да не се впечатли от красотата на облените в светлина сгради и от оживените улици, пълни със светлина и живот, сякаш всички минувачи имаха някаква цел и знаеха накъде точно са се запътили.

Но не и той. Хвърли поглед към Дрю, който седеше смълчан до него в черното такси, наведен напред, със сключени ръце, потънал в собствените си мисли. След като излязоха от кафето, размениха само по няколко думи; той дори не каза на Джейми къде отиват.

Таксито зави по улица Бонд, сетне надясно, излезе на някакъв площад, обиколи го, сетне свърна в странична уличка, после — във втора, преди най-накрая да спре пред голяма къща в аристократичен стил, боядисана в бяло, с черни перила и с тента в синьо и златножълто над входа.

— Ето, тук е — рече Дрю. — Имаш ли дребни да платиш на човека? — Той кимна към шофьора. — Аз имам само кредитни карти.

Без да изрече и дума, Джейми бръкна в джоба си и извади петарка, която веднага потъна в ръката на шофьора.

— Хайде да влизаме — посочи Дрю към отворената врата. — Не се безпокой, аз съм член на клуба.

Джейми го последва в малкото, тъмночервено фоайе. Вляво се намираше писалище, зад което седеше жена, надхвърлила навярно петдесетте, а зад нея стоеше много едър чернокож със скръстени ръце и с безупречна черна вратовръзка.

— Това е Етел, Джейми — рече Дрю, — хайде, кажи й едно мило Здравей.

Джейми кимна бавно, погледът му бе привлечен от тънките й устни, които се разтеглиха в безизразна, изкуствена усмивка.

— Ние сме натам, Джейми, момчето ми.

Дрю го хвана за ръката и го помъкна към затъмненото стълбище и глухата музика, която се чуваше на няколко метра под краката им.

В дъното на стълбището стоеше още един, не по-дребен мъжага, който наблюдаваше малка зала, с дивани покрай стените, очукани маси и приглушено осветление. В отсрещния й край имаше тесен бар, на високите столчета пред него седяха няколко момичета, облечени съвсем оскъдно: само с бюстиета, мрежести чорапогащи и обувки с много високи токове.

— Хайде, момче — чу отново гласа на Дрю, — искам да ти покажа как се живее, как човек наистина да се почувства добре. — Погледът му се отмести от подканващите усмивки на момичетата към смутеното лице на Джейми. — Но може би това ще дойде твърде много за човек, живял цял живот в уютната си клетка… — Устните му се извиха в усмивката на зле прикрито презрение. — Мога да разбера защо нервничиш или дори се боиш, повярвай ми. Някои мъже с години се опитват да разберат жените, да узнаят какво искат, когато го искат, и никога не успяват, горките нещастници. — Той направи нарочна пауза. — Девствен си, нали?

Джейми не каза нищо.

— Е, би трябвало, нали — продължи Дрю, — след като си бивш свещеник?

— Никога не съм бил свещеник.

— Е, почти, по дяволите.

Джейми поклати глава; никога дори не е бил близо до това. Нямаше призванието, а и му липсваше искреното желание да облече светите одежди на свещеник. Цялата игра бе плод на мечтите на баща му.

— Както искаш — рече Дрю, неочаквано намусен, — но въпреки това ти личи.

Джейми се вторачи озадачен в него.

— Какво ми личи?

— Че не си редовен — рече злобно Дрю. — Но какво значение има, по дяволите, светът се състои от най-различни хора. — Ухили се, същата усмивка бе използвал и при Джаки — сякаш бяла светкавица освети лицето му.

— А ти… самият, редовен ли си?

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

— Нали предпочиташ по-стари жени?

Дрю почервеня.

— Понякога; не е незаконно, нали?

— Не — сви рамене невинно Джейми, — просто го отбелязах.

Дрю го изгледа остро, но сетне се отпусна.

— Хайде да пийнем по нещо. — Посочи момичетата. — Не хапят, Джейми, честна дума.

Освен ако не си поискаш.

Джейми огледа в един миг момичетата. Не бяха по-различни от онези, които бе виждал в задните улички на Найроби: готови, очакващи да ти доставят удоволствие, алчни за пари.

Седнаха на меките, тапицирани с велур дивани. В полумрака евтините мебели изглеждаха дори луксозни, шареният килим — чист, но Джейми се досети, че на студената сутрешна светлина всичко щеше да бъде по-различно.

— Тук се пие само шампанско, Джейми, момчето ми.

Това бе правило в клуба, както бе правило и фактът, че бутилката струваше сто кинта. Още докато Дрю го казваше, към тях се запъти едно от момичетата с кофичка с лед и няколко чаши.

Джейми я гледа, докато ситнеше около тях, момиче от азиатски произход с маслинена кожа, огромни очи и черна коса, която падаше до кръста й; следваше я друга — руса, с коса, подобна на тази на Джаки, но там свършваха всички прилики, защото момичето бе ниско и набито, с големи, закръглени бедра и гърди, които напираха да се излеят от оскъдния й костюм. Тя ги погледна и устните й се разтвориха в широка, подканваща усмивка. Седна при тях, докато другото момиче подреждаше чашите на масата и подаде на Дрю бутилката да я отвори.

— Как се казваш? — попита момичето.

Погледът му бе привлечен от краката й, докато ги кръстосваше — добре закръгленият прасец се полюля, стегнат в мрежестия чорап, коляното й почти докосваше неговото. Не бе много сигурен какво трябва да направи, какво изражение да приеме.

— Аз съм Лорен — рече леко тя и взе чашата с шампанско, малката й устица само докосна мехурчетата по ръба на чашата. Не й бе позволено да пие много, просто достатъчно, за да прави компания на клиентите и да ги предизвика да поръчват още и още бутилки.

— Джейми, Джейми… — отекна гласът на Дрю, — ти не пиеш. Не смяташ ли, че ще бъде мило да вдигнем чаши в чест на тези две очарователни дами и да започнем да се забавляваме?

Момичето се премести по-близо до него и сложи ръка върху неговата. Хвърли поглед към Дрю и видя, че азиатското момиче шепнеше нещо в ухото му, сетне и двамата се обърнаха към него, а момичето се закиска, с бледата си ръка закри уста, сякаш във влажните, алени устни се криеше някаква тайна.

— Стеснителен си, нали? — каза Лорен и погали с показалец дланта му. — Обикновено посетителите тук са шумни и пияни, с бирени кореми и прошарени коси. А ти изобщо не приличаш на тях. — Тя замълча, за да запали цигара. — Жасмин винаги се урежда със симпатичните мъже, ако има такива — казва им, че е полинезийка, което звучи романтично и интригуващо, а и е далеч по-добре, отколкото да си от Бангладеш, нали? А за мен обикновено остават дебелите и дъртите, без вратове. Не и днес, обаче. — Тя кимна с глава към Дрю и издуха облак дим. — О, и той е хубавеляк, не ще и дума, но не и като теб…

Джейми се изненада от нотката на възхита в тона й, усети как погледът й изследва лицето му, сетне стисна силно ръката му, сякаш искаше да му предаде някакво интимно послание; той обаче знаеше, че ако се обърне, ще се изправи пак пред тези бедра и гърди. Пое дълбоко дъх и се опита да се съсредоточи върху обстановката: розовите абажури по стените, плътните тапети, малкият дансинг с въртящата се топка в средата, покрита с огледални парченца.

Джейми гледаше как топката се върти и върти, отразявайки тесни лъчи светлина във всички посоки. Виждаше прашинките, които се въртяха безспир в застоялия въздух. Налегна го ужасяваща носталгия, дори се запита как би могъл да я понесе. Посегна към чашата си, изпи я до дъно и не каза нищо на Лорен, която я напълни веднага.

— Изпий я… цялата — рече тихо тя.

Газираната течност атакува гърлото му, очите му се насълзиха, закашля се, но успя да се сдържи. Момичето му подаде салфетка и с ъгълчето на окото си той видя самодоволната усмивка върху лицето на Дрю, а азиатката Жасмин отново се кикотеше.

— Бойното ти кръщение е огнено, Джейми — засмя се гласно Дрю.

— Хайде да танцуваме — рече Лорен.

Почувства се така, сякаш се отдели от тялото си, когато тя го хвана за ръка и леко го придърпа към малкия дървен подиум, където телата им щяха да се срещнат. Бе толкова ниска, че главата й едва стигаше до гърдите му, когато повдигна брадичка, за да го погледне, погледът му се сведе и той видя обилната плът на оголените й гърди. Които се притискаха силно към ризата му.

Кръвта нахлу в лицето му, усети как главата му се замайва, зави му се свят, губеше контрол върху себе си. Тя говореше нещо и той се опита да се вслуша в безгрижния й брътвеж, но долови само части от онова, което казваше — по някоя дума или фраза — знаеше, че казаното нямаше никакво значение.

Джейми затвори очи, а сетне се напрегна, когато ръцете на Лорен пробягаха по кръста, по гърба му, сетне я чу да му казва да се отпусне, просто да се отпусне, което и направи и му бе приятно — усещаше се замаян, сякаш в безтегловност, чудодейно спасен от мрака на мислите си, сякаш не бе пиян, а кой знае как — помъдрял.

Тя започна да се върти бавно, изкусно и той усети как плътта между краката му пламва.

— Можем да отидем там…

Той се взря в нея, погледът му се рееше леко, поклати глава, недоразбрал.

— Ей там… — посочи тя някаква затворена врата, — там е по-интимно.

Той се намръщи, почувства, че тя въздъхна нетърпеливо, защото рязко го хвана за ръка и го отведе към вратата, отвори я и леко го побутна вътре. Беше малка кабинка с диван до стената, тапициран с червена изкуствена материя; отсрещната стена бе в огледала, а розовото таванно осветление оставяше стаята в полумрак. Имаше размерите на изповедалня.

— Би трябвало да ти взема пари, но няма да го направя — рече тихо Лорен и започна да разкопчава ризата му.

Кръглото й, възбудено лице се допря до кожата му. Тя вдигна ръцете му към гърдите си и ги остави там, докато намери процепа на дънките му. Той потрепна и ахна, когато пръстите й го извадиха, нежно го поеха, втвърдиха го и го докара толкова бързо до върха на безумно желание, че си помисли, че ще експлодира или ще умре, или и двете заедно, но за негова изненада и ужас тя коленичи и го взе във влажната си топла уста. Бе ужасен, ала не бе в състояние да стори нищо, защото тялото му изглежда бе извън всякакъв контрол. Застена безпомощно и потрепери, когато изгарящото удоволствие бързо и рязко отлетя. Край, всичко свърши. Той отвори уста и се опита да заговори, но не можа.

— Господи — възкликна тихо тя, — ти си девствен, нали?

Господ в тази кабинка?

Взря се с неподвижен поглед в простоватото й лице, лице на кукла с подпухнали устни, с дебел слой грим, който белееше покрай ноздрите й, а полуотворената й уста разкриваше малки, неравни зъби. В един миг погледът му спря върху гърдите й, но сега вече те бяха само бледа, неапетитна плът, изпъстрена със сини вени, тъжна работа.

Погледът му се отклони от нея, привлечен неумолимо от огледалата; в единия ъгъл имаше пукнатина, виждаха се отпечатъци от пръсти по тях, а върху пода — дебел слой прах. Виждаше омекналия си пенис на фона на ярката белота на долните си гащи. Машинално посегна към дънките си и ги вдигна.

Тя бе още на колене, когато мина мълчешком покрай нея, а в съзнанието му остана ехото от образа й — сякаш бе застанала в очакване на опрощение.

Искаше му се да й каже да стане, но не можеше да продума. Последва само докосването на ръката й до крака му, тихият й гласец, който му казваше, че всичко е наред, няма нищо.

Имаше голяма нужда да отвърне, да поправи нещата, но не излезе нищо.

Беше един от големите театри, чудесен за мюзикъл. Тапицираните с истински плюш кресла се простираха до ямата за оркестъра, точно под самата сцена. От двете страни на партера се намираха по две ложи, разположени една над друга, висяха едва ли не над самата сцена. Едната, разбира се, бе предназначена за JFK[1], помисли си Джаки и въздъхна с дълбоко удовлетворение.

Бяха й потрябвали пет години и отгоре, за да стигне дотук, но успя, въпреки всичко, въпреки дори собствената си майка.

— Хубаво е, нали?

Тя се обърна и видя Макс, напоследък далеч по-симпатичен, отколкото преди.

— О, да.

— В театрите винаги има някаква специфична, неопределима миризма, особено в по-старите. Не мислиш ли?

— Особено когато залата е пълна — засмя се тя.

— Един мой приятел продуцент винаги пали свещ в Бромптън и се моли на свети Джуд — погледна я той, — покровителят на изгубените каузи.

— Надявам се положението още да не е дотам отчайващо.

— Тази бе лоша година за Уест енд.

— Последните две години бяха лоши.

— Но не и толкова, колкото в Ню Йорк.

— Вярно — кимна тя, — при последното преброяване двайсет и един от общо трийсет и седем театъра в Бродуей бяха затворени.

— Гадна професия, скъпа, без значение къде живее човек, но и двамата знаем, че не бихме се заели с друга. — Макс сви рамене. — Както и да е, не мога да понасям приказките за упадък и криза, след като става дума само за сезонни колебания.

— Задрай люковете и изчакай пролетта.

— Какво?

— Някой ми го бе казал веднъж.

— Отваряме люковете след две седмици, в случай че си забравила.

Тя се усмихна.

— И аз на това се надявам.

— Вече имах няколко оплаквания за големината на гримьорните, особено от Рупърт.

— Онзи с копринените шалове и крехките гласни струни ли?

— Да, самият наш Артър Милър — въздъхна Макс. — Още една примадона, а пък доколкото виждам, гласът му не е по-крехък от който и да е друг. Той много добре го знае, инак щеше да получи роля в миманса.

— Нещо друго?

— Слаби мърморения, че няма обща стая за актьорите, но иначе сред състава се оформя едно хубаво чувство на вълнение.

— Добре. Що се отнася до общата стая, не сме единственият театър без такава. Както и да е, има поне две прилични кръчми на един хвърлей разстояние.

— Само за твоя информация, Боб — портиерът — ми каза, че Паунът, на няколко къщи оттук, била кръчмата, където обикновено се събирали обитателите на Аделфи.

— Разбрах, че ще имаме нужда от още две или три гардеробиерки, но говорих с управителя на театъра и той ще се погрижи за това.

Тя замълча за момент, сетне погледът й се върна отново към сцената, където се бе събрал съставът.

— А Роуз?

— Видя ми се по-добре тази сутрин.

— Но това още не е достатъчно добре, Макс.

— Знам, рядко съм попадал на артист с такива крайни настроения.

— Не иска ли да каже къде е проблемът?

Той поклати глава.

— Какво предлагаш да направим?

Той би трябвало да разбере какво имаше предвид.

— Да се върнем към първоначалната ти идея — рече, — редуването на Луси и Роуз през вечер при стеклите се обстоятелства вече има смисъл.

Тя го погледна изненадана.

— Мислех си, че ми предстои битка.

— Аз не съм пълен глупак, Джаки, мила — усмихна се Макс, — макар да признавам, че от време на време се инатя доста.

— Надявам се, че няма да имаш нищо против, ако те цитирам.

— Никак.

Тя поклати глава смутена.

— Нещо у теб се е променило, Макс. — Усмихна се. — Бих искала да разбера какво.

— Сигурен съм, че изобщо не разбирам за какво става дума. — Но той се изчерви видимо, сетне погледна часовника си. — Боя се, че трябва да вървя.

— Толкова е рано още, само пет часът е.

— Драга ми продуцентке, имам сума бумащина в куфарчето си, а точно сега Алдо ще поеме оная тайфа — той кимна към сцената, — за да я вкара в ритъм. Тъй че, с твое разрешение, сега ще напусна залата, а утре първата ми работа ще е да се видя с теб.

Тя го изгледа с усмивка на лице как си тръгва, но любопитството я принуди да сбърчи вежди. Макс се държеше като изцяло променен човек и трябваше да има причина за това.

Оркестърът започна да настройва инструментите си и привлече вниманието й, тя се отпусна на един от столовете в партера, за да гледа и да се наслади на кръщенето на Мерилин в театъра. Дълго бе чакала този миг.

Макс не помнеше някога да се е чувствал така. Не бе от онзи тип хора, скътали сладкия спомен за първата любов от младостта като снимка с подгънати краища, която да вадят от време на време и да я разглеждат. За него никога не бе съществувало понятие като голямата страст или, както казват някои романтици — копнеж, жадуване да се докосне до някого. Всъщност бе имало само плътско желание. Но по коледните празници родителите на Поли му бяха помогнали, защото сестра й — сладката, малка Надя — просто бе там. Беше му трудно да се вземе в ръце, защото сам трудно разбираше какво става. Хващаше се дори да слуша унесен музика, която инак би окачествил като сантиментални глупости, сякаш изведнъж бе открил, че може да превключи на друга вълна, която досега не бе съществувала.

Макс се усмихна на себе си и пое по Крайбрежната; бяха се държали за ръце винаги когато бе възможно, целуваха се, разбира се, когато нямаше никой наоколо, но това бе всичко. Той полека поклати глава, развеселен и изненадан от себе си, но бе щастлив, нали така, вътре в себе си щастлив, а това бе най-важното.

Щеше да пие чай с Надя в Савой, сетне тя щеше да вземе влака обратно към Съсекс, където бе пансионът й, значи срещата им щеше да е съвсем кратка. И двамата я бяха планирали, но той естествено не бе давал никакви обещания, защото все още трябваше да се съобразява с Поли, с баща й — всемогъщият сър Мърдо — който сигурно би го удушил с двете си ръце, когато разбере новината.

Макс спря до бордюра срещу познатата фасада на Савой. Сигурно седеше там и го чакаше; Надя винаги подраняваше, с пламнало от нетърпение лице. Помисли си, че тя бе най-близо до представата му за ангелче в целия му досегашен опит. Пое дълбоко дъх, когато светофарът светна зелено, сърцето му трепна в неочакван страх.

Млада, с ангелско лице и сестра на годеницата му; не трябваше много мозък човек да разбере, че всичко бе срещу него. Сигурно бе изгубил напълно акъла си.

Ричард потрепери под душа; водата започна да изстива, което означаваше, че и парното намаляваше, и той изруга силно. Колко пъти бе молил хазяина да изпрати някого да провери бойлера, но старият тъпанар не предприемаше нищо!

Затвори крана и излезе от ваната, водата се стичаше по пода. Отвори шкафа, в който бе скрит бойлерът, включи го и го изключи няколко пъти, но контролната лампичка си остана дразнещо безжизнена. Ричард повтори действията си, мислено се помоли бойлерът да го послуша и за негова изненада машината неочаквано оживя.

Докато триумфално крачеше из банята, той си се представи като мъж с опасна задача, който току-що бе обезвредил успешно бомба, а пресата и половината Лондон го очакваха, за да го поздравят като герой. Със самодоволна усмивка прехвърли единия си крак над ръба на ваната и отвори крана с рязко движение, с надеждата, че при известен късмет водата ще потече не от самия кран, а от душа. Всичко вървеше гладко, водата тъкмо започна да се затопля, когато иззвъня телефонът.

— Господи… — промърмори той, загърна се през кръста с пешкир, метна друг на рамене; апартаментът никога не бе топъл, дори и когато парното ужким работеше.

Пресече стаята и отиде до масичката, на която бе телефонът.

— Ало?

— Дик — чу се ядният глас, — къде, по дяволите, се намираш?

— А — усмихна се превзето Ричард, — каква приятна изненада.

— Майната й на приятната изненада. Защо не си тук?

— Къде тук?

— В студиото, къде другаде?

— Зает съм.

— Какво, по дяволите, означава зает? Трябва да си тук, на площадката, за репетиции.

— Зает съм с промените в сценария, Роджър.

Последва секунда мълчание.

— Това да не е някаква шега?

— Честно казано, реших, че преподобният Ангъс Фрейзър е прекалено досаден, затова го изхвърлих от сценария.

— Правиш се на абсолютен глупак.

— Или по-скоро — подадох си оставката, преди да си го направил вместо мен.

— Не можеш да го направиш, нали подписа договор, забрави ли?

— Твърде жалко.

— Можем да те съдим.

— Не мисля, че ще го направиш, Роджър.

— Или да очерним името ти в телевизионните среди.

— Хайде, хайде, върни се на земята — намираме се в Лондон, а не в Ел Ей. А и без друго ти можеш да загубиш много повече, отколкото мен, когато стане дума за очерняне.

— Какво би трябвало да означава всичко това?

— Луси бе много разстроена онази вечер…

Можеше да усети как Роджър скърца със зъби.

— … И ми каза всичко.

— Наистина ли?

— Сигурен съм, че разбираш защо нямам намерението да работя с арогантен, непочтен, лигав и извратен тип като теб. Всъщност, можеш да смяташ, че си изкарал късмет, гдето не дойдох днес на снимачната площадка, защото нямаше да мога да отговарям за действията си — рече с наслада Ричард, — тъй че сигурно разбираш защо бих могъл да се изкуша да разкажа всичко на някое жълто вестниче, ако не се държиш като джентълмена, за който те смята заблудената ти публика.

— Нямам и най-малката представа за какво говориш.

— Можеш да отричаш каквото си щеш и пред когото си щеш, но калта полепва, Роджър, дори и ти го знаеш — а особено добре полепва към някой сапунен супергерой като теб.

— Какво богато въображение имаш, Дик — рече гладко Роджър. — А колкото и да ти се вижда странно, всъщност се обадих да ти кажа, че ще се лишим от услугите ти по-скоро рано, отколкото късно.

— О, каква изненада, бас ловя, че си го чакал с нетърпение — присмя му се Ричард. — Не ще и дума, че си решил най-сетне онази чудничка Нова да хвърли петалата, а? Колко дяволски удобно.

— Не се занимавам с дребни отмъщения.

Ричард избухна в смях.

— Това да не бе реплика от сапунката?

— Жалко, че никога досега не си бил в състояние да приложиш съмнителното си остроумие в по-печелившо занимание, не смяташ ли?

— Да не би да усещам някаква кисела нотка в твоя тъй захаросан глас, Роджър?

— Аз съм човекът, който има кариера и положение на звезда, в случай че си забравил. — Роджър замълча. — Разбира се, ти имаш Луси, но за момичета като нея си има съответните епитети.

— Копеле!

— Поне веднъж в живота си погледни фактите в очите, Дик.

— И не ме наричай Дик.

— … истината е, че си неудачник, винаги си бил и винаги ще бъдеш.

— И това ли бе реплика от сапунката?

— И двамата сте такива.

— Върви на майната си, задник такъв!

Ричард тръшна слушалката, взря се в нея, питаше се как така Роджър успя да го превърне в безнадежден клоун, в такъв глупак, въпреки всичките смели думи, които му изрече. Прекоси стаята да вземе писмото, което лежеше отворено на масата. Беше относно писанието му, някакъв агент искаше да се срещнат и да обсъдят работата му.

Пешкирът, който бе метнал на раменете си се свлече на една страна и ръцете му настръхнаха. Ричард се обърна и закрачи отново към банята, като се молеше наум бойлерът още да работи.

Джаки стоеше до прозореца, когато таксито пристигна. Бе паднала лека мъгла и бе обгърнала пътя, а когато Клеър излезе от колата, на Джаки й се стори, че тя пристъпва от някакво отдавна отминало време с дългата си пола и пелерината, прилепнала към слабото й тяло. Отиде и отвори вратата с приближаването на Клеър и веднага усети, че се бе случило нещо лошо.

— Зле ли пътува? — попита тя и прегърна мащехата си през раменете.

— Не съвсем, просто съм много уморена.

— Хайде, влизай да се стоплиш. Имам нещо топло във фурната, но не би ли пийнала първо нещо?

— Моля те. — Клеър се освободи от пелерината, бавно отиде към камината и протегна ръце към огъня. — Нека бъде бренди, скъпа. Измръзнала съм до кости.

— Добре ли си? — попита Джаки. — Виждаш ми се не само уморена.

— Брендито ще свърши работа — отвърна тихо Клеър, сетне хвърли бърз поглед към Джаки. — Защо не пийнеш и ти едно?

— Аз ли? — Джаки се намръщи, след което с неохота се усмихна. — Мислех да взема един джин и тоник.

— Брендито е чудесно… — добави неубедително Клеър, — тъй хубаво затопля.

Джаки седна, вгледа се изпитателно в мащехата си с нарастващо лошо предчувствие.

— Какво има, Клеър?

Тя не отговори, остана си неподвижна, но в изражението на спокойното й лице имаше нещо, което накара сърцето на Джаки да трепне моментално.

— Обещах му, че няма да казвам нищо — рече тихо Клеър. — Обещах.

Джаки преглътна.

— Кажи ми.

Клеър се вторачи в чашата си, сетне погледът й се спря върху лицето на заварената й дъщеря. Отпи още една глътка, сетне разтърка чело с длан и изохка тихо и отчаяно.

— Той е болен.

Очите на мащехата й сякаш изведнъж се разшириха и заблестяха.

— Но какво му има?

В тона й вече се усети напрегнатост, а страхът се сви на топка в стомаха й.

— Черният дроб.

Сякаш това можеше да обясни всичко. Джаки стоеше като вдървена и я гледаше.

— Преди две години го предупредиха за алкохола, но той изобщо не обърна внимание…

— Мислех си, че е спрял — рече Джаки, в тона й прозвуча едва ли не молба.

— За малко, всъщност изобщо не е спирал. — Клеър пое дълбоко дъх. — До септември още намирах по някоя празна бутилка от водка под леглото, тогава се появиха старите проблеми, но той си мълчеше, защото толкова много искаше да получи проклетата роля.

— Но той не пие водка! — възрази Джаки, сякаш бе станала грешка, но в същото време знаеше, че нямаше грешка.

— Пие водка, когато не иска да разбера, че пие; мисли си, че не мога да подуша. — Тя замълча, сетне додаде: — И понякога аз наистина не знаех… наистина. Мислех си, че ще използва разума си, нали разбираш? Мислех си, че ще разбере, но понякога се чудя дали баща ти не е смятал, че е един от безсмъртните, че ще живее вечно.

Джаки отчаяно се взря в лицето на Клеър, неспособна или нежелаеща да схване веднага.

— Какво каза?

— О, Джаки… — прошепна тя и този неин шепот бе някак си по-злокобен от всичките й досега изречени думи.

— Не.

— Черният му дроб е свършен — рече бавно Клеър, — а има и нарастване, наричат го хепатома, което усложнява състоянието му.

Лицето на Джаки пребледня като платно.

— Не вярвам… нищо ли не може да се направи?

Клеър поклати глава.

— Ами присаждане, за бога?

— Джаки — Клеър стисна очи, сякаш я бяха зашлевили, — баща ти е на шейсет и две години и никога не е помислял за себе си, както и двете добре знаем; в резултат общото му здравословно състояние не е добро. Освен това е засегнато и сърцето и вероятността да издържи каквато и да е по-голяма операция е крайно малка, да не говорим за присаждане.

В паметта й изплува трогателната картина: колко пъти му бе давала най-различни витамини, повечето от които не вземаше, защото нямал нужда от тях; изобилните ястия, които му приготвяше, а той само бодваше оттук-оттам; всичките онези случаи, когато й се бе искало да го помоли да потърси помощ за проблемите си с алкохола, който го съсипваше през всичките години на съзнателния му живот, ала не го направи нито веднъж.

— Един лекар, с когото се съветвах в Глазгоу, ми каза, че обикновено отхвърляли пациентите с алкохолна цироза за трансплантация. Опитът им показвал, че повечето от тях се връщали към пиенето след лечението.

— Значи така, а? — рече с невяра Джаки. — Искам да кажа, нима се опитваш ме убедиш, че наистина никой не може да направи нищо?

Клеър я гледаше без да отговори, неспособна да говори, празната чаша затрепери в ръката й.

— И защо той не иска да науча? — Тонът на Джаки вече бе безизразен, в него се усещаше само някаква нотка на примирение.

— Накара ме да обещая да не ти казвам, защото не иска никакъв шум и суетене, а повече от всичко — не иска точно сега да ти обърква живота.

— Значи затова ти замина за Шотландия тъй спешно?

— Той колабирал на площадката.

— И сега?

— Иска да завърши филма — рече тя. — И ще го завърши.

— Дори това да го убие.

— А ти какво би искала да направи, да легне в болница ли? Мисля, че по-скоро би се застрелял.

Помълчаха малко, след което Джаки рече:

— Защо ми каза?

На страхливката у нея й се искаше Клеър да не й бе казвала, да бе останала в блажено неведение, като дете, което е твърде малко, за да се възправи срещу жестоките истини на живота.

— Защото съм страхливка. Не мисля, че бих могла да се справя сама с нещата през следващите шест месеца.

Шест месеца.

— И защото се боях от това, което би могла да ми кажеш, ако разбереш, че съм крила фактите от теб. — Клеър се усмихна тъжно. — Сигурно си чувала за онзи тип хора, които казват Само ако бях знаел или Бих искал да можех да му кажа колко много… — Гласът й стихна.

Джаки извърна поглед. Шест месеца. Не мисля, че мога да го преживея.

— Искаш ли още едно бренди?

— Съвсем малко. — Клеър я погледна, чувстваше се неловко. — Ще ми се обади в девет, за да се убеди, че съм се прибрала у дома, затова скоро трябва да вървя. Защо не дойдеш с мен, ще спиш у нас.

— Не — прошепна Джаки, докато пресичаше стаята да вземе бутилката с бренди. — Предпочитам да остана сама.

— Трябваше да изчакам — рече рязко Клеър. — Беше необмислено от моя страна да ти го стоваря така изведнъж. Извинявай, трябваше да изчакам поне до премиерата.

Очите й се напълниха със сълзи, а устните й затрепериха.

— О, Клеър, моля те, няма нищо. — Джаки се върна при нея и приклекна на пода до стола й, постави тумбестата чаша в ръцете на мащехата си и внимателно сви пръстите й около столчето. — И, за Бога, не се вини за нищо, за нищо, чуваш ли ме? — Преглътна с мъка. — Татко не би искал да го правиш, нали?

Татко.

Тя сведе глава и усети как Клеър постави ръка върху косите й, сетне седна до стола й и положи глава върху коляното на Клеър.

— Има и още нещо — наруши най-сетне мълчанието Клеър. — Бих искала да мога да го определя като добра новина, но…

Джаки въздъхна.

— Кажи ми го, по-добре ще е така.

— Става дума за приятеля ти Дрю: Дейвид провери някои факти и откри, че не е онзи, за когото се представя; дори не е и италианец. — Тя замълча за малко. — Кой знае защо той не се хареса на баща ти. Не се сърди, той само се опитваше да те предпази.

— Това няма значение. — Джаки вдигна глава и се опита да погледне мащехата си. — А и как бих могла да му се сърдя сега, как?

— Шшшт — успокои я Клеър. — Знам. Той си мислил за бъдещето, макар — сигурна съм в това — да е знаел още тогава за себе си.

— Той е прав да не харесва Дрю. Де да бях имала неговите предчувствия по-рано.

— Искаш ли да ми кажеш какво се е случило?

Джаки затвори за миг очи, изведнъж усетила колко тривиално й се виждаше всичко сега, всичкото това време и емоционална енергия, които бе изгубила, когато каузата е била предварително провалена, преди още да е съществувала; при това за човек, който очевидно никога не бе държал на нея.

— Сега изобщо не ми се вижда важно.

— Моля те, Джаки.

— Освен лъжите… прекалено много, за да ги изброи човек… той имаше любовна връзка.

— Съжалявам.

— С майка ми.

— С Анджела? — Клеър не можеше да повярва.

Джаки кимна.

— О, скъпа…

— Не казвай на татко, за бога.

— Не, няма, разбира се.

— Ще вдигне кръвно или нещо подобно…

Тонът й бе напрегнат, едва ли не задавен. Татко. Някакво призрачно чувство започна да се прокрадва — нещо като страх и ужас — обземаше я, мачкаше я, задушаваше я.

Тя се изправи бавно, излезе от стаята, отиде в тоалетната и повърна.

Клеър стоеше пред вратата, когато тя излезе, по лицето й бе изписана паника.

— Ето, виждаш ли, не трябваше да идвам. — Очите й потъмняха от напиращите сълзи. — Ето какво направих, може би нямаше по-неподходящ момент да ти го съобщя. Той никога няма да ми прости, че ти съсипах онова, за което си работила толкова дълго и толкова много.

Лицето на Джаки се изкриви от болка, прегърна мащехата си през раменете.

— Нито един момент не би бил подходящ. А и как би могъл да бъде?

— Опитай се да не му даваш да разбере — прошепна Клеър. — Моля те, заради мен.

Джаки не отвърна нищо, само кимна безпомощно, и се притисна до топлото рамо на мащехата си. Помисли си, че ще заплаче, но издаде само тих, мъчителен стон, не можеше да повярва; притиснала се до Клеър, тя си припомни последния път, когато бе видяла баща си; махаше й с ръка от стълбището на къщата им в Хампстед; висок, почти красив, избледняващите му сини очи бяха все още тъй измамно живи.

Къщата бе необичайно тиха. Обикновено когато се къпеше или дори работеше, винаги свиреше някаква тиха музика. Но не и тази вечер, не можеше да си представи как или кога ще бъде отново в настроение да слуша музика, да се смее, изобщо — да бъде нормална. Особено пък да се смее.

Джаки погледна часовника. Беше десет часът, Клеър си бе тръгнала преди почти два часа. През това време Джаки бе стояла дълго във ваната, дори се опита да поработи, но през цялото време бе напълно безчувствена. Движеше се, дишаше, живееше, но някак си несъзнателно, сякаш го правеше насън.

Когато иззвъня входният звънец, тя подскочи и потрепери, загърна се по-добре в халата си, помисли, че е Дрю. Когато видя кой стоеше пред вратата, се успокои.

— Джейми — посрещна го тя.

— Клеър ми каза — каза простичко той.

Тя отвори широко вратата, за да влезе.

— Не биваше да идваш, нищо ми няма.

— Тя се безпокоеше — рече той и добави тихо: — Аз също.

— Добре съм.

Той мина покрай нея и влезе във всекидневната, погледът му пробяга по стаята и се спря върху бутилката джин на писалището.

— Изпих два. — Гласът й прозвуча остро. — Големи.

— Нямаше нужда да ми казваш.

— Можеш да си свалиш палтото и да ми правиш компания.

Той го направи: гледаше я как пресича стаята, за да му налее питие; изглеждаше ядосана, дори някак си крехка, сякаш би могла да се строши, ако някой я докосне.

— Много мило, че с Клеър сте помислили за мен, но както виждаш, не съм си прерязала гърлото, нито съм си пъхнала главата в газовата фурна. Както и да е, това е нещо, което мога да преодолея единствено сама.

Подаде му чашата.

— Понякога хората могат да помогнат в подобни случаи.

— До това заключение ли стигна? — попита тя с необичайна рязкост.

— Винаги когато съм имал нужда от някого, край мен бе пълна пустош.

Той погледна чашата, сетне я вдигна до устните си.

Тя се изчерви, изненадана от отговора му.

— Не го казах, за да търся съчувствие — добави той, — просто констатирах факта.

Тя извърна поглед.

— Клеър говори ли с баща ми? Добре ли е той, тя добре ли е?

— Той каза, че се чувствал добре, разбира се, но след разговора Клеър отиде в студиото. И когато тръгнах насам, бе още там.

— Заровила се е в работа. — Джаки повдигна брадичка, сякаш се взираше в нещо нависоко, в ъгъла на стаята. — Горката Клеър.

— Защо не седнеш?

— Не желая да сядам, Джейми. — Тя преглътна трудно. — И няма нужда да ме глезотиш.

— Искаш ли да си вървя?

Тя не отговори, сетне поклати глава и го погледна.

— Не исках да бъда груба. Извинявай.

— Няма нищо, разбирам.

— Не мисля, че би могъл да разбереш.

Лицето му почервеня.

— Защо, защото съм по-млад от теб, защото идвам от един различен свят?

Сега й връщаше думите, които му бе казала преди седмици. Тя се вторачи в него и дълго време не помръдна.

— Ще останеш ли тук тази нощ?

— Това бе желанието на Клеър.

— А твоето?

Той понечи да отговори, но сетне усети как стомахът му се свива — постепенно му просветна.

— В стаята за гости… — рече неловко.

— Не, при мен.

Погледите им се срещнаха.

— Защо сега? — Сърцето му биеше до пръсване.

— Защо не?

— Сигурна ли си, че го желаеш?

— Да.

Да, сигурна бе, защото можеше да се удави в него, да заглуши болката, а непоносимото чувство на загуба нямаше да се стовари върху нея в самотния мрак на стаята й. А и дълбоко в себе си тя го желаеше, винаги го бе желала, но това бе само страст, нали? Въпреки това тя вече не даваше и пет пари за мотивите си, защото предпазливостта й бе изчезнала напълно, правилата, по които се бе опитвала да живее, изведнъж й се сториха безсмислени, неадекватни пред лицето на огромната мъка, която бе завладяла самата сърцевина на съществото й.

На масичката до леглото й светеше малка лампичка, той стоеше и я чакаше, вслушваше се да чуе стъпките й.

Тя затвори вратата и той пое дълбоко дъх; вървеше към него и ръбът на халата й шумолеше по пода.

— Джейми?

Той се обърна и я погледна; в един дълъг миг тя сякаш го изучаваше, но сетне протегна ръце и обгърна лицето му — така, както го бе правила и преди — приближи го към онези свои омайни устни, които бяха го спохождали толкова много пъти в онези неспокойни и самотни нощи. Устните им се сляха, взаимното желание запулсира във вените.

Тя бавно се отдръпна, пръстите й се заеха с копчетата на ризата му, внимателно ги разкопчаха, след което ризата му падна на пода. В един миг сякаш се поколеба, но сетне постави длани върху гърдите му, плъзна ги нагоре към раменете, той потрепери, сетне ръцете й се спуснаха по неговите, до пръстите му, повдигнаха ги към колана на сатенения халат. Той вече бе разхлабен и лесно го развърза с несръчните си ръце, халатът се отвори и той видя копринената й бяла кожа.

Обля го гореща вълна, когато погледът й срещна неговия, сетне се плъзна към устните му, наведе се към нея, устните им се срещнаха, отделиха се, езиците се докоснаха, нейният влезе у него. Усети как меките й ръце свалят дънките му, без устните им да се разделят, без да прекъсват опияняващия импулс, който създаваха.

Привлече го към леглото, накара го да седне и бавно, внимателно събу обувките и чорапите му и ги постави грижливо до леглото. Все още на колене, започна да масажира ходилата му, косата й бе паднала и скриваше лицето й, затова той можеше да я гледа с тихо изумление: очертанията на главата й, на тялото, все още прикрито от тънката материя, ръцете й — едновременно силни, топли и красиви. Бе изумен, че тези ръце галеха краката му, възпламенявайки мъчително сладки усещания в други части на тялото му.

Той си помисли най-неочаквано за Дрю, за момичето в нощния клуб, вътрешно потрепери, но като погледна към търпеливите ръце на Джаки, към златистата й коса, образите изчезнаха бързо и той бе освободен.

Тя бавно се надигна, сега бе само на сантиметри от него, наведе се и прокара показалец по устните му, сетне свали халата от раменете си и нежно привлече главата му към леко закръгления си корем. Той чу как тя изстена, когато отвори уста, за да вкуси плътта й; почувства как тялото й потрепери, след като ръцете му обгърнаха кръста й. Чувството на екстаз при първия му допир до голата й кожа.

Без да изрече и дума тя се изкачи в скута му, обгърна го с крака и ето ги сбъднатите му сънища — всичко, което си бе въобразявал, се превърна в реалност: сключила ръце на врата му, тя заобсипва лицето му с твърди, жадни целувки. Усети как топлите й, възбудени гърди се притискаха към него, като в същото време бедрата й се свличаха надолу, по-близо, за да може той да усети топлината и влагата — тайното местенце. Той изстена и затвори очи, устните му потрепваха, тялото му бе изпълнено с желание и копнеж.

Изведнъж чу гласа й, тих шепот на окуражителни, мили думи, ръката й намери члена му и след като леко повдигна бедра, го насочи към себе си. И през цялото време тя го гледаше, а той — нея. Но сетне тя затвори очи, отметна назад глава и се отпусна върху него, отдавайки цялото си тяло, улавяйки тласъка му, сливайки се с него в едно цяло.

Телефонът я изтръгна рязко от съня й, тя подскочи напред, стресната, изгубила ориентация.

— Ало?

Погледът й се стрелна към Джейми, който лежеше до нея, а сетне — към часовника върху масичката, беше едва седем и петнадесет.

— Джаки, обажда се Алдо.

— Какво се е случило?

— Тъкмо пристигнах в театъра и звънна телефонът. Обадиха се от сутрешното предаване на телевизията: оказва се, че Роуз още не е пристигнала и, меко казано, те са доста обезпокоени.

— О, боже мой… — не можеше да повярва тя, — опита ли да се свържеш с нея?

— Разбира се, но телефонът й дава само свободно.

— Може би е на път за там.

— Е, добре ни подреди, няма що.

— Успя ли да говориш с Макс? — попита тя. — Той също би трябвало да е в телевизията.

— Да, говорих с него, той се е свързал с Луси. Тя ще се опита да пристигне в телевизионното студио, та поне да може да изпълни песента от шоуто, макар че няма да може да участва в интервюто.

— Кога за последен път репетирахте песните с нея?

— В петък, репетирахме баладите заедно — с Роуз и Луси.

— Е, това си е жив късмет… една от тях трябва да изпее песента, Алдо, тя е самата сърцевина на Мерилин! Вложих сума усилия и използвах маса връзки, за да ни дадат телевизионно време точно преди премиерата. — Тя изстена отчаяна. — Виж какво, ако не ми се обадиш да ми кажеш, че Роуз в крайна сметка е успяла да отиде в телевизията, аз ще мина през нея на път за театъра и ще разбера веднъж завинаги какво, по дяволите, става.

— Окей.

— Благодаря, Алдо.

Тя остави слушалката и пое дълбоко дъх.

— Не е най-доброто начало за деня.

Погледна към Джейми и махна кичур коса, паднал върху очите му.

— Ще трябва да ставам.

Ръката му се плъзна около кръста й.

— Струва ми се, че не би могла да направиш нещо друго, освен да крачиш нервно из театъра.

Тя се усмихна, леко развеселена, макар невидимата сянка на нещастието да витаеше наблизо.

— Трябва да ти благодаря за снощи… — Той я бе оставил да се наплаче, бе й казал неща, които й помогнаха. Прокара пръсти по красивата му уста. — Това промени доста нещата.

Очите й бяха още възпалени от плача, който любенето им бе предизвикало; то бе свалило гарда й, бе й дало възможността да тъгува открито.

— Не тръгвай още.

Не можеше да му откаже. Мушна се в леглото до него, той я притисна към гърдите си и тя се сгуши до едрото му тяло.

— Знаеш ли ти какво направи с мен? — попита той.

Целуна го.

— Ти ме освободи.

— Още ли мислиш за миналото, за баща си, за семинарията…?

— Не съм много сигурен. — Загали косата й, усетил деликатната мекота на гръдта й, притисната о тялото му. — Струва ми се, че е на светлинни години разстояние.

— Избягал си, толкова ли бе ужасно? Нямаше ли нещо, което да харесваш или да можеш да уважаваш?

— Харесваше ми тишината в църквата, малкият параклис с невзрачния дървен Христос. Харесваше ми покоят, старите книги в библиотеката. Дори и латинският ми хареса…

— Не спомена нищо за вярата.

— Не вярвах изобщо… най-малкото вярата ми не бе такава, каквато се изискваше. Бях възпитаван, едва ли не от самото си рождение, да вярвам, че призванието ми е един ден да стана свещеник. — Той замълча за миг, след което продължи: — Едно време подобно промиване на мозъците е било доста често, а навярно още се практикува в Италия, Ирландия и Полша — да имаш свещеник в семейството си се е смятало едва ли не равносилно да се ожениш за особа от кралско семейство.

— Ако мога да се изразя така, доста си циничен за един млад човек.

— Така се твърди често за хора, които току-що са изгубили вярата си, само че аз не съм сигурен дали изобщо съм я имал. — Той въздъхна дълбоко и се взря в красивото й лице. — Предполагам, че първо съм намразил ритуалите, ненужната помпозност и церемониалност, строгата йерархия, но вероятно най-много от всичко — нехуманността, която понятието смъртен грях понякога съдържа, особено когато то кара неуките да се страхуват и причинява бедност и глад, защото суеверните се боят и зле образованите се боят прекалено, за да спрат да раждат деца, които не могат да изхранят. Просто ми хрумна, че Господ — който и да е бог — няма нищо общо с това. — Обърна се на хълбок и я погледна. — Църквата не е в крачка със съвременния свят; струва ми се, че повече от всичко друго я интересува единствено сляпото подчинение.

— Охо, охо, тихите води били дълбоки — промърмори благо тя. — Споделял ли си с някого тези свои еретични възгледи?

— С никого.

— Защо?

— Беше твърде късно.

Потънаха в мълчание, сетне Джаки се надигна на лакът.

— Е, и какво би искал сега?

— Да се върна.

— Имаш предвид — в Кения ли?

— Да. — Той прокара показалец по ръката й. — Мисля за това почти толкова, колкото мисля за теб.

— Но не още, нали?

— Не.

Беше му невъзможно да замине сега; желаеше я толкова много, че дори само като си го помисли и се възбуди. Погали я с широката си длан, намери копринената мекота на бедрата й. Струваше му се невероятно, че не бе имал представа за удивителното удоволствие, което тялото й можеше да достави; докато се наместваше под нея се дивеше и на новооткритата сила на собственото му тяло да желае и да се нуждае от съвкупление с жена, с тази именно жена; толкова бе голяма тази сила, че пращаше в забрава всичко останало.

Обърна я нежно по гръб, струваше му се, че усещаше единствено нея: всяка извивка на тялото й, цялата топлина на прегръдката, любенето им, което щеше да прогони всяка мисъл; когато се премести, готов да проникне в нея, той отново бе поразен от всички онези неща, които му бе дала — включително и мъката си.

Имаше и друго, разбира се — безбройните, неоткрити подробности, които щеше да научи и да заобича с времето, но той изведнъж си помисли, че щеше да запомни този миг завинаги; стаята, топлият й дъх по бузата му, вкусът на устните й — освобождаването, бягството от самотата му.

А и радостта, този възторг. Дар от боговете.

[1] Джон Фицджералд Кенеди. — Б.пр. ↑

Дванадесета глава

Анджела едва потисна вика си. Всекидневниците — всичките до един — бяха пръснати по пода на апартамента й на покрива, в три от тях имаше репортажи за нея — онзи репортаж: в Нюз дейли, Ню Йорк Поуст и Умънс уеър дейли. В Поуст имаше снимка на Пинки Джоунс, поставена до една от най-скорошните фотографии на Анджела Касини, заснета в Метрополитън опера — бе застанала до Михаил Баришников и Нанси Рейгън. Подклишетният текст бе много сръчно съчинен: Най-новият чисто американски спорт е да се наблюдава падението на могъщите и високомерните…

— Ще умра…

Погледна отново снимките, за да види дали има някаква забележима прилика. Потрепна и изруга, защото никога не се бе самозалъгвала. Разбира се, че имаше прилика, удивителна прилика, дори и след трийсет години. Това би трябвало да я поласкае. Снимката на голото до кръста момиче — гърдите му тактично бяха закрити от вестникарите с черна лентичка — което се извива на сатенения чаршаф; би могла да бъде заснета и само преди няколко години. Имаше и друг текст, който потвърждаваше, че Бергман бе изпълзял от забравата и бе предоставил собствения си цветист текст за едно от моите бивши момичета.

Изстена яростно и накъса страницата на малки парченца, сетне се запита дали можеше да ги съди, да излезе с официално опровержение, само че те си бяха покрили задниците много внимателно и бяха проверили всичко, преди да го отпечатат. Ужасната истина бе, че никой нямаше да й повярва.

Телефонът иззвъня и тя преглътна, изви глава и се взря ужасена в него, той продължаваше да звъни настоятелно, побъркваше я; не бе включила телефонния секретар. Бавно пропълзя на четири крака през всичките вестници до голямата ниска масичка, където бе поставен телефонът. Вдигна слушалката.

— Да?

— Анджела Касини ли е? Обаждаме се от Бостън глоуб. Бихте ли коментирали материала в Поуст?

Тръшна слушалката.

— Копелета…

В един миг посегна към телефона, страшно й се искаше да говори с Дъги, да се опита да му обясни, но той бе по работа във Вашингтон и бе отседнал при приятели, тъй че когато вечерта й се обадеше, котката вече ще е отдавна излязла от чувала.

Анджела погледна пръстите си — трепереха. Господи! Щеше да стане за майтап — един тлъст, голям майтап — повод за разговори по време на вечеря поне през следващите шест месеца. Щяха да се клатят многозначително глави, сякаш винаги са подозирали, че Анджела Касини държи поне няколко ужасяващи скелета в гардероба си. Но нима другите бяха по-различни? Всички до един, дяволите да ги вземат! Разликата обаче бе в това, че нея я бяха разкрили.

Затвори и стисна силно очи, изправена пред неизбежната реалност. Стриптийзьорка, голо маце, кралица на софт — порното. Потрепери, залята отново от вълната на страх.

Ами Дъги… ще го изгуби, въпреки всичките си усилия. Стисна силно юмруци от ярост, мечтите й рухнаха от един-единствен удар. Отметна глава назад в мълчалива агония, не можеше да повярва, не, наистина не можеше да повярва, че всичко се бе изпарило безвъзвратно. В един блажен миг си представи, че може да убеди Дъги, че всичко е плод на грешка, или че е била изнудена, подведена към порока, към баровете със стриптийзьорки, защото тогава е била обикновено селско момиче. Глупости; дори и той щеше да се досети.

Ами приятелите й? Какво ще стане с тях — нашепваше й подигравателно злобен гласец някъде дълбоко в съзнанието й. Нямаше приятели, не и в истинския смисъл на думата, защото никога не се бе нуждаела от приятели, тъй че нямаше кому да се обади за утешение, дори и да искаше.

Спомни си за Дакота Грийнбаум на помена на Мириъм в Сан Марино: пълничката, великодушна Дакота се бе опитала да се държи приятелски, малко в колежански стил, а тя я бе отблъснала. Анджела въздъхна; хора като Дакота направо ти се молеха да ги ухапеш и за нещастие тя бе в готовност да стори тъкмо това и то с лекота, с която човек издухва някоя мушица от ръкава си. И все пак, в този момент Анджела бе готова да жертва значително количество от скъпоценната си гордост, само и само да може да поговори с някой обикновен човек като Дакота — защото тя бе честна и мила, добра жена. Каквато тя самата никога нямаше да бъде.

Погледът й отново спря върху телефона, гадеше й се от осъзнаването на това до каква степен й бе навредил Дрю. А тя си бе мислила, че няма да посмее да го направи! Грешна преценка, за която щеше да съжалява до края на живота си, какъвто и живот да й предстоеше. Разтърси яростно глава, а в същото време ръката й помете телефона от масата тъй силно, че той се сгромоляса на пода и издрънча. Понечи да се изправи, но се подхлъзна на пръснатите вестници, удари лакътя си в ъгъла на масата и от невероятната болка очите й запариха.

Седна на пода, изчака болката да утихне, сетне погледът й се спря на отсрещната стена — на осветлението и картините, от които й бе писнало. Систър Париш — доайенката на нюйоркските декоратори, се бе съгласила да пренареди и обнови апартамента й, което само по себе си беше чест — защото в съответните кръгове се знаеше, че тя избира клиентите си с убийствена безмилостност, избираше ги на основата на връзките, богатството и снобизма им. Погледът й се размъти; бе очаквала с нетърпение да се освободи от парижката тема в обзавеждането и да започне начисто, след като Дъги определеше деня на венчавката. Бе решила да е нещо в английски стил, може би осемнайсети век, дори си представяше някои красиви подробности: великолепна, лакирана в черно маса, тук-там — позлата… Дори бе обмисляла да добави картини от елизабетинския период, които обеднелите графове с готовност продаваха — така щеше да се получи ефект на знаменито родословие, на знатен произход.

Чу рева на самолет някъде високо и премигна. На масата имаше огледало и тя зърна в него своето бледо, мрачно изображение. Беше хубаво огледало, помисли си злобничко тя, макар и малко необичайно, Дрю сигурно щеше да го хареса: със сластолюбивите сирени, които галеха ръба му, цялото бе посребрено в чувствени извивки. Може би трябва да го строши в главата му, ако изобщо го срещне отново. Не, може би трябва да го убие, само че от светска гледна точка това щеше да е за нея двойно самоубийство, можеше да си представи какви заглавия щяха да се появят: Дама от обществото задълбочава скандала с убийство ма жиголо.

Яростта й изригна отново, прати по дяволите обичайното й хладнокръвно самообладание и огледалото отиде при телефона; не се строши, а само се търкаля и търкаля, накрая спря с огледалната си страна нагоре, отразявайки неравен кръг светлина от идеално боядисания таван на апартамента й.

Луси се отпусна на седалката в колата, все още трепереше от нервността, която я бе обзела още от телефонното обаждане на Макс сутринта; само че сега преливаше от радост, защото гласът й бе излязъл свободно, без усилия и почти безгрешен, а песента, красивата песен бе накарала всички в студиото да замлъкнат.

— Ако Среднощни телефонни обаждания не ги накара да коленичат в проходите между столовете и да искат бис, ще подам оставка.

Луси хвърли предпазлив поглед към Макс.

— Е, ще е малко драстичен ход.

— Може и да се шегувам, но залагам всичките си пари на това шоу — целия си инстинкт и репутация.

— Първия път, когато чух Роуз да я пее — рече Луси, — в гърлото ми застана буца. Притежава същата трагичност, като солото на Фантин в Клетниците — Сънувах сън, не мислиш ли?

— Кога си го гледала?

— Участвах в прослушването за ролята през 85-а.

— Но не си я получила.

Тя поклати глава; тогава бе прекалено млада и още не притежаваше лелеяната членска карта за Актьорския съюз. Нямаше нито самочувствието, нито опита да представи себе си в най-добра светлина, а гласът й само изписка и затихна, преди изобщо да е успял да се извиси. Във всеки случай другите гласове на прослушването бяха далеч по-добри от нейния и тя си тръгна с мрачната мисъл, че бе една съвсем дребна риба, която се опитва да плува в невероятно пренаселено езеро.

— Разбира се, сега съществува голяма възможност да направиш големия си пробив с Мерилин.

Тя извърна поглед към прозорчето.

— Възможност — да, знам го.

— В няколко случая Роуз показа, че не може да се разчита на нея.

Луси не отвърна, защото започна да изпитва неудобство, усещаше се като в капан. Макс намекваше нещо и тя имаше ужасяващото чувство, че знае много добре какво бе то; очакваше всеки момент ръката му да се плъзне към коляното й.

— Убеден съм, че можем да направим нещо…

— Роуз бе предпочетена за ролята и мисля, че трябва да получи своя справедлив шанс.

— Много мило от твоя страна, скъпа, но ако не си забравила, премиерата е следващата седмица — въздъхна той. — А дори и сладката, малка Роуз да има гласните струни на Мария Калас, тя пак може да се сбогува с надеждите да стане звезда, защото изглежда не може или не иска да се държи като професионалистка. Всъщност причините самата Мерилин Монро да поеме надолу към неминуемия си край отчасти се коренят в отношението и безотговорността й към работата.

— Така е наистина — рече хладно тя. — Е, но може би Роуз си има причини.

— Може, но защо, по дяволите, не си каже? В крайна сметка не можем да отгатнем мислите й. — Изгледа я остро. — Да не ти е казвала нещо?

— Нито думица.

— Глупава малка крава — рече отчаяно той. — Но това пак ме връща към началото на разговора ни.

— Не би ли трябвало да изчакаме, да научим фактите?

Той се размърда неспокойно.

— Какво ти става, Луси, не искаш ли да се възползваш от тази пратена свише възможност? Всеки би се борил със зъби и нокти да е в твоето положение, повече от готов да бутне Роуз от и без това нестабилния й пиедестал.

Тя изведнъж се ядоса, мразеше го за това, че я притисна в ъгъла, тъкмо когато бе толкова щастлива, толкова далеч от гадните, мръсни игрички, които се опитваше да играе.

— Предполагам, че зависи от онова, което ще поискаш — рече тя, обърна се и го погледна в очите, — нали така?

Той се намуси и й напомни за едно от джуджетата, чиято статуйка бе виждала в градината на баща си. Но той нямаше да я докосне, никога, на никаква цена; никога не би жертвала самоуважението си за арогантен негодник като Макс Локхарт, за който и да е мъж, пожелал я с грешни помисли. Реши, че яростта й спрямо подобно отношение бе дошла малко късно, че би трябвало да започне да протестира и да се бори преди години, още когато първото момче дръпна презрамката на сутиена й в училище.

— За бога… — вдигна той очи нагоре, — това не е предложение.

— Но прозвуча доста познато — рече язвително тя.

Той запелтечи изненадан:

— Виж сега, Луси, скъпа, бих искал да забравя последната ни, как да я наречем, интимна среща, но за нещастие тя се е запечатала неизличимо в съзнанието ми като нещо, което не бих искал да се повтори.

Тя се изчерви силно.

— Доколкото си спомням, идеята не бе моя.

— Но не отказа, изобщо не каза нищо.

— Какво, по дяволите, трябваше да кажа? — рече тя и моментално го възненавидя заради сълзите, които напираха в очите й. — Единственото, което желаех, бе проклетата роля в шибаната пиеса.

— Не бе чак толкова шибана, доколкото си спомням.

— Падна само след три седмици.

— Не знаех, че имаш такава силна памет.

— О, я върви по дяволите — рече тихо тя, малко зашеметена, поуплашена, че си бе позволила твърде много.

— Предавам се — рече сухо Макс, — но не знам какво очаквате вие, момичетата, след като правите нещата да изглеждат толкова лесни. А хрумвало ли ти е, че би трябвало да спреш да се правиш на жертва? Нека бъдем честни: ако не искате нещо — роля, работа, услуга, мъж — не бихте били, извини ме за израза, толкова склонни към всякакви аванси. Както и да е, и двамата знаем, че в този бизнес има хора, които използват секса като законно оръжие в пазарлъка. — Той пое дълбоко дъх, прозвуча като израз на отегчение. — Може би ако ми бе казала да се разкарам, пак щеше да получиш ролята.

— Как не!

Той я бе наранил и тогава това не го интересуваше ни най-малко, та дори и напоследък, когато си даваше труда да помисли, но сега усещаше вътрешна промяна, нещо у него се бе освободило и той осъзна, че в дъното на промяната бе Надя. Чудо на чудесата.

— Добре, приемам, че имаш право, но ми се струва, че прекаляваш, Луси, скъпа, ако мога да се изразя така…

Това, предположи тя, бе най-близкото до извинение изявление, което щеше да получи от него. Пръстите й още я сърбяха да го зашлеви по самодоволната физиономия, но потисна това желание, реши, че при това положение не биваше да стига чак дотам. А и в главата й кънтеше ехото на гадничък гласец, който й нашепваше, че в думите му имаше и истина; отвратителният образ на Роджър се появи в съзнанието й и тя се изчерви от унижение.

— … а и подозирам, че в момента изживяваш трудни времена. Прав ли съм?

— Всъщност, така беше — отвърна тя и го погледна изненадана, — но нямам намерение да продължавам повече.

— Моите поздравления — рече с язвително веселие той. — В такъв случай съм убеден, че си повече от готова да работиш съвместно с Роуз през вечер, плюс сутрешните представления.

Тя кимна бавно, полека-лека й просветна, чувстваше се едновременно и ядосана, и глупачка, но въпреки това не възнамеряваше да се извинява за думите си, а и Макс не очакваше това от нея. Той знаеше, че закъснелият й протест бе искрен и макар че нямаше никога да го признае, винаги когато бе пожелавал, се бе възползвал от услугите на момичетата, желаещи да получат роли.

— Но няма да участвам в премиерата, нали?

— Боя се, че не. Въпреки случилото се тази сутрин, Роуз ще получи черешката от тортата. Джаки и аз все още сме готови да поемем риска за премиерата и тя няма да ни подведе — рече убедено той. — Сигурен съм, че дори и Роуз разбира, че повече никога няма да получи подобен шанс.

Луси пое дълбоко дъх и се обърна мълчалива към прозорчето, защото последните му думи я бяха засегнали, но все пак бе нещо, нали така — да играе главната роля в половината спектакли, да пее онези красиви песни, да бъде Мерилин Монро в четири представления седмично? А и бе твърде близо до получаването на ролята изцяло, както си бе мечтала толкова време.

Колата мина кръстовището при улица Ню Оксфорд, зави по Чаринг крос, в полезрението й се появи книжарница Фойлс. Тя си помисли за Ричард, за нейния скъп Ричард, който търпеливо, но упорито си чаткаше на старата Олимпия. Той отново беше без работа и тя изпита известен срам, че търсеше скрити недостатъци в успеха си, във възможността, която току-що бе получила.

Беше напълно достатъчно, рече си Луси, защото да искаш повече, означаваше да предизвикваш съдбата.

Роуз се бе преместила в малка къща близо до Хай стрийт в Кенсингтън и Джаки едва не пропусна тясната уличка към тихото кварталче, скрито зад шума и глъчта на магазините и уличния трафик. Спря пред боядисана в бяло врата, чу приглушената музика, която се процеждаше иззад нея. Вдигна тежкото бронзово чукче с формата на конска глава и го пусна така, че почукването прокънтя по цялата тясна улица. Изчака, но не последва нищо; изненада се, защото музиката продължаваше да се носи; затова вдигна отново чукчето и го удари силно. Най-сетне чу шум от стъпки. Роуз отвори вратата.

— Джаки — рече тя, очите й се разшириха от изненада.

— Мислех си, че може би ме очакваш — отвърна Джаки и пое дълбоко дъх, защото звездата на шоуто изглеждаше пребледняла и изнурена. — Мога ли да вляза?

— Ама разбира се, да.

— Да не би да не ти е добре? — попита тя, докато пристъпваше вътре.

Роуз зяпна и Джаки забеляза как бързо търсеше какво да излъже.

— Имам главоболие — заекна тя, — много тежко, може би е мигрена.

— Защо не телефонира? Или си забравила, че те чакаха за сутрешното предаване на телевизията?

Роуз ахна и лицето й моментално почервеня.

— Как можа да забравиш, Роуз? — попита Джаки, просто не можеше да повярва. — Знаеш колко важно бе това за спектакъла.

— Не знам… не съм на себе си, нали виждаш…

— Не, не виждам — рече Джаки. — Бихме ли могли да седнем някъде и да поговорим.

— О, извинявай, разбира се.

Джаки я последва в малко антре с дървена ламперия, в средата му се виеше стълбище.

— Всекидневната е там, горе — рече Роуз и отстъпи, за да поеме Джаки пред нея.

Когато се изкачи, Джаки попадна в истински хаос. Дрехи и вестници бяха пръснати по всички мебели, подаваха се из неразопаковани кашони, препълнени пепелници и мръсни чаши заемаха всичкото останало място; носеше се мирис на алкохол и марихуана. В единия ъгъл имаше планина от струпани плюшени мечета и други животинки.

Обърна се към Роуз:

— Би ли намалила музиката?

Роуз изпълни молбата, сетне се зае да разчисти място, където Джаки да седне.

— Искаш ли кафе?

— Не, благодаря — поклати глава Джаки.

— Аз ще си направя, ако нямаш нищо против.

Джаки нетърпеливо махна с ръка към неизмитите чаши.

— Струва ми се, че напоследък я караш само на кафе…

И бог знае още на какво.

Роуз й се усмихна притеснена, сякаш я бе разкрила, сетне седна.

— Е? — попита Джаки. — Ще ми кажеш ли какво има?

Роуз сведе поглед към сплетените си пръсти.

— Нали разбираш какъв е залогът, Роуз? Ти буквално изнасяш представлението, целият състав, всички, които участват в спектакъла, зависят от теб.

Тя кимна.

— Е, какво има? — продължи да настоява Джаки.

— Както ти казах, не се чувствам съвсем на себе си — отвърна безхарактерно тя.

— Премиерата е след девет дни, Роуз! — рече остро Джаки. — И това обяснение просто не върши работа.

— Съжалявам.

— Трябва да се стегнеш, иначе просто не мога да рискувам с теб на премиерата.

Джаки посочи с ръка разхвърляната стая.

— Просто се огледай, вглеждала ли си се скоро?

Роуз вдигна глава и погледът й пробяга по хаоса, по мръсните чаши и препълнените пепелници… Ризите на Дрю и ярко оцветената копринена вратовръзка, която му бе подарила, лежаха на купчина на пода.

Джаки проследи погледа й и първоначално се вцепени, но сетне почувства неочаквано облекчение. Значи — проблеми с мъж. Защо, по дяволите, Роуз не бе казала нищо?

— Кой е той?

Роуз подскочи.

— Какво искаш да кажеш? — попита глуповато тя.

— Мъжът, чиято е тази връзка, тези ризи?

Роуз се изчерви, но не каза нищо.

— Добре — рече Джаки, — знам, че не ми влиза в работата, но ако личният ти живот влияе върху резултата от постановката на Мерилин, то аз имам правото да знам, не смяташ ли?

— Не е съвсем така — рече отбранително Роуз.

— Как мога да знам как е, когато не са ми известни фактите?

— Просто сега имам известни проблеми.

— Имаш предвид него.

— Той има известни проблеми.

— С теб ли живее?

— Да — Роуз стана бързо; не го бе виждала от три дни.

— Каквито и проблеми да има, сигурна съм, че не би искала да провалиш кариерата си заради него, нали така?

Роуз поклати глава.

Джаки въздъхна вътрешно, погледът й се спря върху отчасти сведената глава. Винаги се бе опитвала да подхожда снизходително към актьорите с проблеми, независимо дали бяха свързани с алкохола, наркотиците или секса, защото понякога им бе достатъчно само да поговориш с тях или да им дадеш шанс да се оправят, тогава някак си, противно на всички очаквания, от хаоса и недисциплинираността изплуваше умопомрачителен спектакъл. Можеше ли да поеме риска, че и Роуз ще реагира по същия начин?

— Роуз — рече благо тя, — погледни ме. Точно така. Сега искам да си вземеш душ, да се преоблечеш и да се върнеш в театъра с мен. Там ти ще се заемеш с репетициите, а аз ще уредя някой да дойде тук да почисти къщата и да я тури в ред.

— Не мисля, че…

— На този етап — прекъсна я Джаки, — не искам изобщо да знам какво мислиш, Роуз. Искаш да задържиш тази роля, нали? — Огледа демонстративно стаята. — Искаш и да задържиш тази хубава къща, нали?

— Да — отвърна хрисимо Роуз.

— И искаш да получиш славата на премиерата, нали?

— Да.

— Е, тогава не се лишавай сама от всичко това. Имаш великолепен глас и бляскаво бъдеще, ако се вземеш в ръце. Сигурно има хиляди момичета, които биха продали и душите си, за да са на твоето място.

— Знам — отрони тихо тя, помисли си окаяно за Бабс, която й бе казала същото, преди да напусне апартамента; оттогава не бяха разговаряли. — Съжалявам, Джаки.

— Добре, стига да говориш сериозно.

— О, да, съвсем сериозно говоря, наистина.

— Освен това съм сигурна, че приятелят ти е чудесно момче, но той не е целият живот, никой не може да бъде, без значение как трепва сърцето ти, когато влезе в стаята.

Роуз се усмихна свенливо, а Джаки поклати глава и попита:

— Толкова ли са зле нещата?

Роуз кимна.

— И си само на двайсет години?

— Да.

— Е, можеш и да не ми повярваш на това сега, но аз съм с десет години по-възрастна и сърцето ми е потрепвало поне дузина пъти. — Тя замлъкна, търсеше най-подходящите думи. — А когато нещата се объркваха, както неизбежно става, винаги ми оставаше работата — моята вярна, стара приятелка ме очакваше с протегната ръка — това бе нещо, което никой не успя да ми отнеме.

Тя усети пробождаща вътрешна болка, когато се сети, че щеше да й се наложи да направи и невъзможното, за да преодолее следващите шест месеца, мъката, а след това и онова, което не можеше да си представи: да се научи да живее с онази голяма празнота в живота си на мястото, което заемаше баща й.

Роуз я гледаше почти с благоговение като кършеше пръсти с изгризани нокти в скута си.

— Сигурна ли си, че не искаш кафе?

Джаки поклати нетърпеливо глава, сетне се прокашля.

— Разбра ли какво исках да ти кажа?

Роуз кимна.

— Добре тогава — рече Джаки, като с усилие вложи известна веселост в тона си. — А сега иди и се преоблечи, инак докато пристигнем, Макс вече ще е почнал да скубе косите си.

— Благодаря ти, Джаки — Роуз се надигна, чувстваше се по-добре, отколкото от дни наред — някак оптимистично настроена и свободна.

Прекоси решително стаята, вдигна пътьом нещата на Дрю и ги притисна силно към гърдите си. Бе глупаво да се тревожи за него, той бе зает човек, не бе лесно да си до него; беше й го казвал често, но тя малко се засягаше, че той не обсъждаше проблемите си, колкото и да настояваше тя, дори и когато я будеше хленчещ, ридаещ от поредния си кошмар.

Сви рамене и влезе в спалнята, която би трябвало да дели с него, спря върху големия вълнен килим, за да погледне с обич ризите в ръцете си, вдигна ги, за да вдиша аромата му. Погледът й се отнесе замечтано към завивките — чаршафите и възглавниците, които не искаше да сменя. Въпреки казаното от Джаки, не можеше да си представи сърцето си да се разтупти и да потрепне за някой друг — просто бе невъзможно. Дрю я обичаше, тя — също, щяха да преодолеят заедно проблемите си, дори и неспокойните му сънища.

Красивото й личице стана изведнъж сериозно, една строфа от мюзикъла изплува в съзнанието й: Какво може да означава животът без любов? Тя е единственото безсмъртно нещо у нас. Казала го бе — или нещо в същия дух — Мерилин Монро. Думите стоплиха Роуз; устните й се разтеглиха в усмивка и тя започна да си тананика.

Неоновите букви бяха почти готови. Джаки отстъпи няколко крачки назад към бордюра и се загледа: монтираха последните букви от Мерилин — големи, ярки, златисти; пулсът й се ускори от вълнението, което започна да я обзема. Отдаде се на този миг толкова дълго, колкото й бе възможно, но той скоро си отиде, защото мислите й отново се върнаха към баща й. Той повече нямаше да играе в Уест енд; щеше да извади дори голям късмет, ако успееше да завърши онзи свой любим филм.

Нещо повече, бе казал на Клеър, че няма да дойде на премиерата на Мерилин, защото всичко било против пътуването му, особено отвратителното време в Шотландия, което си бе характерно за сезона. Застави се да се върне отново в театъра, боеше се от издайническото потрепване на долната си устна — да не би да се разплаче. Разбира се, че не биваше да идва; пътуването навярно щеше да ускори края му.

Стаята, която използваше като временен кабинет, бе бездушна и спартански обзаведена, но поне имаше приличен стол, телефон и малко прозорче, което гледаше към Мейдън лейн срещу гърба на театъра. На перваза лежеше списъкът с всичките неща, които трябваше да провери този следобед, с имена на всички, на които трябваше да позвъни; нямаше време да обядва, а не бе и гладна, но копнееше за едно кафе.

Телефонът звънна и тя подскочи.

— Жаклин Джоунс.

— Къде е той? — изсъска гласът на майка й в слушалката. — Кажи нещо, по дяволите!

— Предполагам става дума за Дрю? — отвърна студено тя. — Мислех си, че е при теб.

— Не ми хитрувай, Джаки.

— Не хитрувам, майко! Не знам къде е и не искам да знам; не давам и пет пари, ако ще и да се пържи в ада.

— Глу-пости!

— Ти си пияна.

— А ти какво друго очакваше?

Джаки не отвърна нищо.

— Виждала ли си нюйоркските вестници?

Тонът на Анджела бе истеричен.

— Не знам за какво говориш.

Настана мълчание, чуваше само учестеното дишане на майка си.

— Той го направи — рече рязко тя. — Не мислех, че ще има куража, но той го имал. — Последва тежка въздишка, преди тя отново да заговори. — Той го взриви — всичко. Край.

— Какъв край? На кое?

— На живота ми — на моя хубав, бляскав, очарователно публичен живот.

— Не разбирам.

— О, за бога… прочети вестниците, опитай с Ню Йорк Поуст за начало, ще видиш една много сочна снимка на майка си. — Анджела понечи да се засмее, но веднага спря, защото смехът й приличаше повече на ридание.

— Добре ли си?

— Ти помниш Пинки Джоунс, нали, Джаки? Пътувахме доста заедно. Помниш ли?

Дъхът на Джаки секна.

— Някой е открил.

— Дрю е открил… и Дрю е разказал.

— Какво ще правиш?

— Да правя ли? — повтори тя, вцепенена от ярост, като се сети за всяка унизителна, евтина думица от телефонния си разговор с Дъги.

Беше наистина невероятна ирония на съдбата, та той дори не бе видял проклетите вестници и не знаеше… Заекваше, изтърваше мисълта си, докато тя пък използва съблазнителното си гласче на малко момиченце, лееше сладки словца в проклетата слушалка и през цялото време коленете й бяха омекнали като желе; очакваше го да каже нещо, каквото и да е, за мръсотиите, сигурна бе, че ги бе прочел. Но Дъги не каза нищо, нищо съществено до самия край, когато най-сетне изплю невероятната истина — все едно повърна отгоре й — думите му я халосаха, зашеметиха я, докато проникваха в съзнанието й, за да експлодират там. Дъги си бил намерил друга. Дори и сега й бе трудно да му повярва.

— Гледката от апартамента ми на покрива е забележителна; може би няма да е зле да приближа и да погледна по-отблизо, отвисоко…

— Мелодраматичността не ти отива — рече Джаки, мисълта за смъртта веднага й напомни за Дейвид. — И трябва ли да изпитвам жал към теб? Защото не мога.

— Никога не съм искала нещо от теб.

Не би трябвало да я заболи, но я заболя, както много пъти досега; майка й никога не пропускаше случая да бъде брутална.

— Имам работа.

— О, проклетият ти мюзикъл — въздъхна Анджела, почувствала се изведнъж уморена от всичко. — Вече можеш да си получиш парите.

— Какви пари?

— От наследството си.

Все едно даваше на дете пакетче бонбони.

— Сериозно ли говориш?

— Просто ми повярвай, защото съм уморена.

— Мога ли да попитам защо сега? Не разбирам.

— Неспособността ти да разбереш започва да ме побърква. Има ли значение защо сега, за бога? Можеш да си ги получиш, до последния цент, изобщо не ме интересува. Вече няма значение.

Ако изобщо бе имало значение. Образът на биреното коремче и разширените вени на Дъги бързо избледняваха от съзнанието й.

Дълбоко в сърцето си тя се питаше дали противопоставянето й на Мерилин не бе повече на лична основа, нещо, което имаше общо с онова зеленооко чудовище, с факта, че собствената й дъщеря изглежда бе в състояние да възкреси легендата и да я размаха пред носа й. Джаки винаги се изпречваше на пътя й.

Анджела никога не успя да се научи как да се справя със собствената си слабост. Държеше карез, трупаше горчивини досущ като някой скъперник; можеше да усети болката от някой спомен тъй силно, сякаш събитието се бе случило предишния ден. Дори и след години не бе в състояние да приеме нещата, които не можеха вече да се променят.

— Това да не би да означава, че ще дойдеш на премиерата? — попита сухо Джаки, не можа да се сдържи.

— Моля те, не ме разсмивай — отвърна Анджела. — Впрочем, сещам се от кого си взела това чувство за хумор…

От баща й.

— Просто попитах.

— Можеш да бъдеш сигурна в едно: няма да бъда в Ню Йорк. С него е свършено, пълна досада… Нямам търпение да се отърва от тези официални вечери и приеми, пълни с тъпанари, които бърборят глупости за Ню Ейдж, за карми и тям подобни тъпотии — рече неубедително и мрачно тя. — Заминавам, преди лешоядите да са се появили да заръфат трупа ми.

— Всичко ще отмине, хората имат твърде къса памет.

— Не и в кръговете, в които се движа, там е по-различно. Както и да е, не искам да говоря за това, всичко свърши — обяви рязко тя и потрепери, погледна надолу към бутилката шампанско до извития крак на стола, към самотната чаша на масата. — Наела съм къща в Саут Бийч за месец-два, може би — три; навярно никой няма да ме открие сред гейовете, мераклиите и кубинските имигрантки.

— О, хайде, хайде, чух, че Саут Бийч бързо набира популярност в обществото, Татлър и ЕЛ снимат модните си колекции там.

Джаки знаеше много добре, че майка й никога не би докоснала с крак място, което би сметнала за неприемливо.

— Казват, че там вече било доста модно.

— Ако ти харесват фотографи, загорели армии от гейове и типове а ла Силвестър Сталоун.

— Мислех, че на теб ти допадат, майко.

— Не е смешно, Джаки — рече ледено Анджела, — и не ме наричай майко.

Джаки чу изщракването в слушалката, когато майка й тръшна слушалката, и едва не се усмихна, но мислите й за нещастие се върнаха към Дрю; изглежда в крайна сметка не се бе върнал в Ню Йорк и това й откритие я обезпокои, защото, доколкото знаеше, тя бе единствената му връзка в Лондон.

Погледна през прозореца към тясната улица долу. Ала сега той бе свободен, значи навярно си е намерил някого — може би дори винаги е имало някоя друга, защото това бе характерно за него. И кой бе всъщност той? Беше се оказал завършен лъжец, имаше неоспорим чар, изглеждаше много добре, способен бе на удивителни измами — качества, които му бяха позволили да се носи насам-натам и да се забавлява добре и дълго. Но нямаше пари, това бе ясно, така си обясняваше защо бе настоявал връзката им да продължи. А Анджела? Затвори очи, когато неизбежно й се натрапи грозната картина: той и майка й, заедно, как се любят.

Някой почука на вратата; тя се обърна и видя Джейми да влиза. Нещо свежо, чисто и мило. Въздъхна вътрешно с облекчение, погледна го очарована, все още изненадана от силното си желание и от начина, по който той му бе отговорил. Никога не бе предполагала колко дълбока бе чувствеността му, нито пък — лекотата и силата, с която я обладаваше отново и отново. Имаше разбира се и наслада във всичко, което правеше, както и топлина и невинност, обожание, което тя нито бе заслужила, нито бе спечелила.

— Здрасти — поздрави той.

— Здрасти.

В един миг погледите им се срещнаха.

— Макс би искал да те види — рече й накрая. — В залата е, иска да се уточнят последно филмовите клипове.

— Добре.

Трябваше да подберат кадри от шестте откъса от най-добрите филми на Монро, които щяха да използват в една сцена от второ действие. Откъсите щяха да бъдат редактирани така, че да преливат гладко един в друг, щяха да ги прожектират без звук на голям екран в дъното, докато Роуз щеше да стои на авансцената в очакване да запее, когато клиповете свършат.

— А ти би ли ми напомнил да му спомена, че предварителните продажби набират най-сетне скорост, дори и за сутрешните представления.

Все още обаче бяха разочароващи. Тя се успокояваше с интереса, който навярно щеше да предизвика сутрешното предаване по телевизията, както и с реклами, които щяха да пуснат на цели страници през уикенда и в неделните вестници. В списание Вие имаше статия за шоуто, а в Стандарт, Експрес и Мейл бяха обещали да пуснат статии и снимки на Роуз и Луси през следващата седмица.

— Но все пак се безпокоиш, нали?

— Ами, засега едва сме минали първите сто хиляди и това е за няколко седмици. Трябва да наберем скорост. — Тя пое дъх, опитваше се да не мисли за спомоществователите си, които й се бяха доверили. — За да ти стане ясно какво имам предвид, когато излезе премиерата на Джоузеф, предварителните продажби бяха в рамките на сто бона дневно.

— Разполагаме все още с повече от седмица.

Тя се усмихна.

— Знам. Едно от нещата, които научих от донякъде ограничения си опит в този бизнес, е да не губя вяра, а и в крайна сметка вълната понякога се обръща.

— Едва не забравих — прекъсна я той. — Ивон би искала да минеш при нея по някое време днес.

Джаки кимна; знаеше какво иска Ивон — повече пари и макар да й бе отказала, щеше да се предаде. Сега, след като се реши Луси да поеме част от отговорността на Роуз да играе Мерилин, щяха да й са нужни подходящи костюми, два от които бяха перфектни копия на оригиналите на Монро, безумно скъпи за изработка. Освен това Луси бе не само по-висока от Роуз, но и с по-едър кокал, с повечко плът, а роклята от сцената в Медисън скуеър гардън бе плътно прилепнала по тялото, полупрозрачна и изключително фина. Ставаше повече от очевидно, че всяко от момичетата трябваше да разполага със собствен набор костюми, а и времето не достигаше.

— Пак изглеждаш угрижена, добре ли си?

— Денят бе доста тежък — призна тя. — Гризят ме непрекъснато опасения за Роуз, но се самоубедих, че вечерта на премиерата ще бъде наред, както се казва… а малко преди да дойдеш, разговарях с майка си; мисля, че беше пияна. Както излиза, Дрю е изровил някои неприятни моменти от миналото й и ги е подал на националните всекидневници отвъд океана. Тя е опропастена, макар че, разбира се, никога не би го признала.

— Това безпокои ли те?

— Обаждането й ли? Предполагам, че майка ми винаги ще ме безпокои по някакъв начин; тя предизвиква лош ефект — рече Джаки с известна нотка на горчивина. — Разбира се, нещата няма как да не се усложнят от това, че е спяла с приятеля ми и почти годеник. На човек му трябва известно време.

— Съжалявам.

— И аз, но по различни причини. Вече не съжалявам никак.

— Ще те видя ли довечера.

— О, разбира се — отвърна тихо тя.

— Алдо остава до късно тази вечер с Роуз; ще се опита да навакса.

Няма да съм му необходима за това. — Взряха се един в друг. — Ела.

Той пристъпи крачка към нея, сетне втора, тя простря ръце и пръстите й се сплетоха с неговите. Надигна се на пръсти и леко го целуна по устните.

— Това би трябвало да ми стигне до довечера — усмихна се тя, — а сега — на работа.

Докато й отваряше вратата, той рече:

— Роуз изглежда добре, гласът й е по-красив от всякога.

— Слава богу! Но Джаки се намръщи. — Не гласът й ме безпокои, а проблемите, които си мисли, че има. Сладурана, но не е от най-силните характери; все пак се вижда по-решителна след разговора ни.

— Каза ли ти какво има?

— По-скоро камък ще пусне вода — въздъхна тя. — Бях с нея тази сутрин и съм съвсем сигурна, че каквото и да е, причината е в някакъв мъж, макар тя да не каза нищо повече.

Джейми замълча, помисли си за Дрю, за догадките си относно връзката му с Роуз.

— Тя доста се бе сприятелила с Дрю — вметна неочаквано той, — но това може и да не означава нищо.

Джаки спря и се вторачи в него.

— Откъде знаеш?

— Видях ги да влизат заедно в едно такси, но бе преди доста време, през октомври или ноември, а веднъж на репетициите тя ме попита за него. Беше по времето, когато той отсъстваше, по Коледа; искаше да разбере дали ще се върне.

— Боже мой! — изохка тихо тя. Дори и тогава.

— Това е всичко.

— Достатъчно е — рече тя и се замисли безпомощно за Дрю, човекът, в който смяташе, че е влюбена. Беше я мамил толкова изкусно, а тя бе вярвала на всяка негова дума, бе лековерна като Роуз. — Сигурно е още тук, би трябвало…

— Какво ще направиш?

Тя сви рамене.

— Какво мога да направя? Не мога да искам тя да не се вижда с него, а и тя навярно ще отрече, че го прави.

Стояха пред вратата, тя вдигна отчаяна глава към високия таван, някаква лампа хвърляше сноп светлина върху лабиринта от коридори, които водеха към гримьорните. Иззад стените към тясното стълбище се носеше глъч: чуваше се далечната музика на оркестъра, издигаха се гласове, стихваха.

— Защо има такива хора, Джейми — промълви тя, — които нахлуват в живота ни, предизвикват хаос и после си отиват? Без чувството на вина, без съжаление, без нищо. — Тя се обърна озадачена. — Сякаш на тези хора по рождение им липсва нещо.

— Баща ми веднъж ми каза, че вярвал, че всички сме ангели.

— И?

— Съгрешаваме.

— Но очевидно някои повече от другите.

Той се усмихна.

Тя го хвана и стисна благодарно ръката му.

— Ти наистина ще се върнеш, нали?

Той бавно кимна.

— Не ми е мястото тук, Кения е моята родина, това поне го разбрах.

— Може би не си се отпуснал достатъчно време.

Той поклати глава.

— Ела с мен.

— Не мога.

Той се усмихна с усилие.

— Не очаквах да отговориш иначе.

Тя замълча, трогната от мъката и копнежа му.

— Най-добре е да вървим — рече тихо тя — Макс сигурно вече нервничи.

Той проследи погледа й, чу красивият глас да се надига в залата.

— А какво ще правиш с Роуз?

— Ще чакам.

Заваля, Роуз нямаше чадър и затова пробяга последните сто метра до къщата си. На горния етаж светеше и сърцето й трепна от радост. Затърси трескаво ключовете в джоба на якето си, а когато най-сетне успя да отвори вратата, я блъсна нетърпеливо и тя се затръшна зад гърба й; сетне изтича нагоре по спираловидното стълбище.

— Дрю!

Огледа бързо празната стая, сетне пое към отворената врата на спалнята и — ето го, лежеше напреко на леглото стиснал в ръце бутилка бърбън Олд грандад.

— Здрасти — рече безизразно той.

— О, Дрю — заговори бързо тя, — къде беше? Толкова се безпокоях.

— Работа — избъбри той. — Винаги работа, нали така?

— Знам, но няма да е зле да знам понякога къде си — мога да ти позвъня, да поговорим.

— Значи си мислиш, че ще е добре да знаеш къде бях… — Тонът му бе неприятен, предизвикателен. — Не бих казал, че ще е добре.

— Нищо, опитай — рече свенливо тя, без да усети предупредителната нотка в тона му. Седна на леглото до него и се взря в лицето му с уголемени, изпълнени с обожание очи.

Дрю вдигна очи от бутилката бърбън и отвърна на погледа й, удивен от това колко много го дразнеше и отегчаваше.

— Чувала ли си за клуб Лукс?

Тя поклати отрицателно глава.

— Нощен клуб, с гърли.

Тя се намръщи, не можа веднага да схване.

— Никога не съм го чувала.

— Реших да остана там в четвъртък вечер — продължи той, сякаш не бе чул думите й, — в една от готините им, малки, задни стаички. — Отпи голяма глътка бърбън. — В петък се помотах насам-натам, сетне се върнах в клуба и си легнах с едно от момичетата, едно наистина готино парче — Жасмин. Полинезийка. Останах при нея целия уикенд, докато не ми писна да нося все едни и същи гащи. Затова се върнах.

Тя седеше вторачена в него, малката й ръка потрепваше нервно върху коляното й.

— Не разбирам.

— Какво още е необходимо, за да се размърда жалкото ти мозъче, Роуз? Просто си прекарах добре. И всъщност, получих едно добро чукане.

— Шегуваш се, нали? — усмихна му се трепетно тя.

— Няма майтап, Роуз.

Тя зяпна, сетне затвори уста.

— Събирам си партакешите и се връщам в Щатите.

— Но аз си мислех — гласът й секна. — Ти дойде при мен, живеем заедно.

— О, разбира се — рече той, — бях забравил. — Тресна бутилката с бърбън върху нощното шкафче и спусна крака от леглото. — Трябваше да живея някъде.

Тя го загледа с шокирани очи как прекосява стаята.

— Защо правиш това, Дрю? Какво съм сторила?

Той извади един куфар от гардероба и го хвърли върху леглото.

— Не говориш сериозно — изправи се тя, — нали?

Той започна да събира ризите, които тя грижливо бе сгънала, копринената вратовръзка, обувките, смокингите, които изобщо не бе обличал, бялата копринена риза, която Анджела му бе купила, все още опакована в тънка хартия.

— Дрю, моля те! — Роуз прекоси стаята и го хвана за ръката, притисна се към нея, вдигна лице към него.

— Виж какво — рече той с ледено безразличие, — не те желая. Схвана ли?

— Не си отивай, Дрю — изхленчи с треперещ глас тя, — моля те. — Сълзите, прекалено тежки, за да може да ги задържи, се търкулнаха по бузите й. Направи крачка към него. — Обичам те! — Тя пое на пресекулки дъх. — Ти ме обичаш.

Той спря да събира дрехите си и се обърна към нея.

— Какво каза?

Лицето му сякаш се стесни, чертите му се изостриха и някак потъмняха.

— Обичам те.

— Кажи и останалото.

Тя преглътна и рече тихичко.

— И ти ме обичаш.

Той дълго-дълго клати глава, преди да заговори отново.

— Да те обичам? Аз дори не те харесвам. Всъщност, Роуз, ти си направо глупаво трогателна, а най-смешното е, че изобщо не се усещаш. — Приближи лице към нейното, устните му се извиха нагоре, натъртваше на всяка своя дума. — Ще ти кажа и още нещо: причиняваш ми кошмари, знаеш ли това? Големи, мазни, лигави кошмари, от които кожата ми настръхва. — Натрупаните през последните месеци омраза и горчилка изпълзяха от дълбоките, с години дълбани рани. — А когато се събудя и те видя да лежиш ококорена до мен… направо ми се повдига.

Това бе истински и продължителен кошмар, вледеняващият, вбесяващ го ужас, който изпитваше всяка сутрин, защото Роуз не бе Анджела; и никога нямаше да бъде.

— И като се огледам в тая шибана стая и видя тези мечета, шибаните ти мечета! — Той заби силно показалец в нея. — Би трябвало още да те повиват в пелени, знаеш ли това?

Той не помнеше да е имал плюшено мече, нито пък влакче играчка или от онези малки коли, досущ като истински, които децата карат с педали. Никога изобщо не бе имал подобни шибани играчки.

Дрю премигна и с погнуса забеляза, че по бузите му се стичаха сълзи. Извърна лице към стената, стискаше и отпускаше юмруци.

Роуз седеше на края на леглото, с побеляло лице, потресена, гадеше й се.

— Не си отивай, Дрю — прошепна отчаяно тя, — навярно ще можем да поправим нещата.

Той не отговори нищо, мълчанието се разрастваше като снежна топка.

— Няма повече да те нервирам — чу се накрая умоляващият й глас, — обещавам, че няма.

— Аз не те желая! — изкрещя той и едновременно с това се обърна. — Нrufhd не съм те желал.

Тялото й потрепери, сетне се смръзна от ужас, стомахът й така се бунтуваше, че й се стори, че ей сега ще повърне.

— Погледни лицето ми, Роуз — кипна той, — гледай движението на устните ми: аз не те желая. Желая жена на име Анджела, американска дама, в чието кутре има повече стил; отколкото в цялото твое тъжно, малко тяло.

Той се извърна от нея, отиде при куфара и го затвори с трясък. Сакото му бе на облегалката на стола; взе го, бързо напъха ръце в ръкавите му, сетне взе куфара и мина покрай нея, без да каже и думица.

Тя чу как стъпките му се отдалечават, как пресичат всекидневната, как сетне се спускат по желязната вита стълба, куфарът подрънкваше при ударите в перилата. Отчаян стон се изтръгна от устните й, тя стана, обзета от паника, и изтича през отворената врата.

— Дрю… — изрида тя — Дрю…

Стигна до стълбището и паниката й се превърна в ужас, когато чу захлопването на входната врата зад гърба му. Усети как се олюлява, сетне се спусна по стълбите и излезе на мократа, сива улица. Всичките й красиви, глупави мечти се бяха пръснали на парчета, като строшено стъкло.

Ричард прочете писмото отново и сърцето му се разтупка. Остави го внимателно и оглади гънките, доколкото можа, така че Луси да може да го забележи на масата. От едната му страна сложи червена роза, която контрастираше чудесно на блестящата бяла покривка и зелените свещи — единствените, които можа да открие в тъмните ъгли на кухненския шкаф.

Отдръпна се назад и огледа творението си, сетне погледна часовника — очакваше я да се появи всеки момент. Подсвирквайки си весело, се обърна към касетофона и купчината неподредени касети. Прокара пръст по заглавията в търсене на албум, който щеше да подхожда за случая: нещо романтично, трогателно може би, но не и тъжно или трагично, беше му писнало от трагедии. Обикновено предоставяше избора на Луси, но този път трябваше да го направи, защото това бе неговият миг и той бе решен всичко да е готово, когато тя влезе в стаята.

Откога не бе получавал една наистина добра новина, която да й дари? Седна на пода, кръстоса крака, опря глава на фотьойла и вдигна очи към тавана, колкото да забележи приличащите на обозначения върху карта цепнатини и пукнатини по пожълтелия тапет. Мислите му веднага се заеха с въпроса за преместването в нов апартамент, но изостави начаса идеята, боеше се засега да си позволи мечтите да се превърнат толкова бързо в реалност.

Ричард въздъхна тежко и отново насочи вниманието си към касетите, най-накрая отхвърли Любовни песни от Елтън Джон и се спря на Най-доброто от Павароти, защото въпреки вътрешните си задръжки, се чувстваше весел и експанзивен, изпитваше огромно желание да изригне в песен като О, соле мио!, която винаги караше Луси да се разкиска, или Ничий сън — от нея пък винаги му се доплакваше. Точно включи касетофона и се готвеше да пъхне касетата, когато чу изщракването на ключалката и тя влезе, със зачервено от вятъра лице, беше много красива.

— Познай какво се случи!

Той поклати глава.

— Знаеш, че не ме бива много в гадаенето.

Луси пое дълбоко дъх.

— Аз ще играя на премиерата.

Ричард зяпна.

— Я повтори, моля те.

— Аз ще участвам в премиерата!

— Но това е дяволски хубаво! Но защо? Как? — Той отиде при нея, целуна розовите й устни и заразвива шала й. — Кажи ми, за бога, момиче!

Неговата новина можеше да почака.

— Е, не е така, както бих искала да стане, но такава била съдбата.

— Нови проблеми с Роуз?

Тя кимна и свали палтото си.

— Изпаднала е в някаква криза, набъркани са и наркотици… — Луси отиде до добре подредената маса и си наля малко вино. — Никой не знае какво точно се е случило.

— Е, предполагам, че така е предопределено от Провидението.

— Всички се щурат из театъра като полудели.

— Сигурно си имала доста тежък ден.

— Започна съвсем спокойно, но свърши с гръм и трясък. — Отпи голяма глътка вино. — Първо, сутринта ми правиха рекламни снимки; Джаки се опитва да извлече максимума и да възбуди колкото е възможно по-голям интерес, след това — проби в гардеробната и накрая ме оставиха в милостивите ръце на Алдо и Макс.

— Алдо ти харесва.

— Да, добър е.

— Но не и злобното джудже.

— Ако трябва да бъдем справедливи, напоследък е много по-разумен. Мисля, че е обърнал нова страница или поне се държи много по-човешки.

— Навярно вече е обезсилен от фаталния ти чар, скъпа моя.

В очите й моментално пробяга сянка, защото Ричард си нямаше и представа колко бе близо до истината. Тя го прегърна и пое дълбоко дъх.

— Страхуваш ли се?

Тя кимна.

— Ще се справиш, ще бъдеш страхотна.

— Нали знаеш, че в последната сцена съм гола — както майка ме е родила?

— Не съм мислил много за това, но нали Монро е умряла така, поне това твърди историята и стотиците й биографи. Притеснява ли те?

— А теб?

— След като е необходимо за пиесата, а не е самоцелно… — започна сериозно той, но сетне се усмихна.

— По-голямата част от тялото ми е покрита, тъй че сцената не е чак толкова скандална. — Луси вдигна брадичка и го погледна. — Лежа както оригинала — просната, по корем, само гърбът и раменете ми са открити. Дясната ми буза лежи върху възглавницата, очите са затворени. Здраво стискам телефонната слушалка в дясната си ръка.

— Звучи ми като че е от документален филм.

— Това е мюзикъл с документални факти.

— А как се представя смъртта й?

— Не се представя, защото никой всъщност не знае как точно е умряла, дали е било убийство или самоубийство, а Джаки и Макс предпочитат да не правят догадки. — Луси посегна за чашата си. — Във финалната сцена тя просто лежи мъртва. Сцената е тъмна, не е осветена, с изключение на един прожектор, насочен към тялото й. Гледах как Роуз я изпълнява в последните репетиции преди генералната, стори ми се невероятно ефектна, осветлението бе великолепно… ярък лъч, който постепенно се стеснява, стеснява и изчезва.

— Досущ като самата Монро.

— Да.

Ричард погледна сериозното изражение на лицето й, пълните, тъжни устни, правилния й красив нос, поради който самият той се чувстваше едва ли не Сирано дьо Бержерак.

— Не забеляза моята изненада.

— Какво?

Той посочи към масата.

Тя го погледна, сетне отиде до масата и взе листа. Неговата изненада — бе чакал мъчително дълго, за да й каже, още от пристигането на пощата сутринта, през целия дълъг ден.

Луси изпищя, размаха писмото във въздуха и се втурна към него.

— Как можа да ме оставиш да си бъбря толкова време все за себе си, когато имаш такова нещо за казване! — Целуна го, отново и отново, взе лицето му в ръце и продължи нападението си, докато той не остана без дъх. — О, Ричард… — тя поклати глава, не можеше да повярва. — Толкова се радвам за теб.

— Не и колкото аз самият — ухили се той. — Пет хиляди кинта за невзрачното ми опитче. Можеш ли да си представиш издателят да ми плати за това, че съм избълвал разочарованията и параноите си върху хартия? Удивително… — рече той в тих унес.

— О, не се самоподценявай, винаги го правиш, просто приеми, че новината е фантастична.

— Разбира се, няма да получа парите веднага. Новият ми — литературният ми — агент Тасмин (Нед може да ходи на кино) ми каза, че ще получа две хиляди като аванс и по хиляда и петстотин в деня на отпечатването съответно на изданията с твърди и с меки корици.

— И въпреки това е фантастично… дори само за това, че ще го публикуват! — Тя отново се хвърли към него.

— Е, поне е едно начало.

— Не се прави на нещастник — притисна се силно към него тя. — Ще те публикуват, а това е много повече от едно начало, това определено е поврат.

А той се нуждаеше от него, от толкова време се нуждаеше от него. Очите му заблещукаха, той леко сведе глава встрани, сякаш за да се наслади на думите й.

Ричард се усмихна и целуна красивата глава на Луси по темето, усети как някъде вътре в него се надига нежното и красиво чувство на вяра и на щастие. Може би бе крайно време вече да започне да вярва в себе си.

— Как се чувстваш? — попита Бабс и постави цветя и кесия със сливи на шкафчето до леглото на Роуз.

— Добре.

— Откога си тук?

— От четири дни.

— Ще се оправиш.

Роуз бавно кимна.

— И ще можеш да се върнеш отново в шоуто, веднага щом се оправиш, нали?

Роуз я гледаше, сплела здраво пръсти. Ноктите й бяха изгризани до кръв.

— Защо не го кажеш?

— Какво да кажа, Роуз?

— Че беше права.

Бабс въздъхна.

— Не съм дошла тук да злорадствам. Ако щеш вярвай, наистина ми е мъчно за станалото.

— Ти изобщо не го харесваше.

— Така е.

— Той ме е лъгал през цялото време… — рече тихо Роуз, — за всичко… — Тя придърпа завивката си нагоре, към брадичката.

— Не мисли за това.

— Не мога да не мисля, всичко се върти в главата ми отново и отново като някакъв кошмарен филм. Както и преди, изобщо не се усетих — така, както казваше самата ти.

Носът й се зачерви, очите й потъмняха от напиращите сълзи.

— Но поне ти остава очакването за представлението.

— Знам — рече тя и добави нещастно, — но ми казаха, че първо трябва да се лекувам, да се посъветвам с лекарите…

— Може би така е най-добре.

Роуз поклати глава.

— Такава я забърках…

Бабс гледаше безпомощна Роуз.

— Между другото, търси те един стар твой приятел.

Роуз изсумтя и вдигна очи.

— Кой?

— Джулс.

— Джулс?

— Оказа се, че отсъствал заедно с групата си.

— И какво каза?

— Нищо особено — отвърна Бабс. — Бил прочел във вестниците репортажите за Мерилин и за нервната криза на Роуз. — Но ще ти се обади.

— Кога?

— Каза — скоро.

— Много мило от негова страна.

— Да — рече Бабс и погледна примирена приятелката си. — Може да се каже и така.

Атмосферата зад кулисите бе заредена с електричество с най-висок волтаж. Ако се изключи моментното разколебаване на Иън — актьорът, който играеше Джо ди Маджо, вторият съпруг на Монро, първо действие мина изключително добре. Артистите, участвали в последната сцена, се спуснаха към кулисите с падането на завесата — разгорещени, уморени, но радостни.

— Как се справих?

Алдо потупа по рамото една от възбудените хористки.

— Добре, добре.

— На публиката й харесва, нали? Изгубих равновесие, господи, мислех си, че ще умра!

— Горкият проклет Иън, бас ловя, че се чувства като истински задник…

— Млъкни, Рупърт.

— Представяш ли си, ципът на панталона ми се развали и…

— Къде е Чарли? Цигарите ми са у него, а страшно ми се пуши…

— Чух те, Рупърт — намеси са Макс, — и бих те посъветвал да оставиш цигарата за след представлението. Никак не ни се ще сладкият ти гласец да заскърца, нали? Къде е Луси?

— Мина преди малко, сигурно е в гримьорната си. Трябва да се преоблече изцяло.

Макс кимна, сетне се отдръпна назад, за да наблюдава как зрелищната платформа на Брайън влизаше в играта. Сцената в Медисън скуеър гардън бе първата във второ действие; това бе повратната точка в спектакъла, но ако машинарията на Брайън поддадеше, както бе ставало на репетициите, всичко щеше да отиде по дяволите. Пое дълбоко дъх и пристъпи към спуснатата завеса. Залата зад нея бе претъпкана, тук бе целият театрален елит и той не устоя на изкушението да надникне през един процеп.

— Погледни ги само, тези проклети лешояди — промърмори Макс сякаш на себе си и се взря в критиците, разположили се удобно на първите редове.

— Какво?

— Господи, стресна ме!

— Детинско е, Макс — да надничаш иззад завесата… — засмя се Алдо.

— Дори и най-блестящите режисьори си имат моменти на слабост.

— Това и виждам.

— Но върви добре… как мислиш?

— Почти идеално.

— Слава богу — въздъхна с облекчение Макс. Погледна часовника си. — Къде е Луси?

— Зад теб.

Макс се обърна и зяпна. Луси бе облечена в рокля, идентична с тази, която Монро е носела за рождения ден на президента Кенеди. Беше главозамайваща, почти прозрачна, трептеше, блещукаше, прилепнала плътно към всяка извивка на тялото й. Никой не я бе виждал досега, защото Ивон отказа да рискува — да не би да се повреди — и не я даде на Луси за репетициите.

— Изумително… — рече някой.

Макс просто гледаше, поразен, без да отрони и дума: приликата на Луси с Монро бе направо зашеметяваща.

Думите на песента кънтяха, извисяваха се сякаш чак до гредите на покрива, мелодията прозвуча силно, а сетне бавно премина в галеща тъга. Оркестърът в ямата почти спря да свири, но сетне последната нота отново гръмна с пълна сила — после полека стихна, за да завърши с кресчендо. Сетне изведнъж настана тишина. Среднощни обаждания — последната песен на Мерилин Монро.

В тъмнината за последен път иззвъня телефон, гласовете, които бяха играли толкова важна роля в живота й, започнаха да стихват, накрая остана само един — мъжки. Той сякаш се носеше в пустотата, питащ, раздразнен, а сетне и той изведнъж спря.

Голото тяло лежеше проснато напреки на леглото, напълно неподвижно, красивият гръб и русата коса сякаш светеха в ослепително бяло, подсилено още повече от проникващия лъч на прожектора, който се задържа върху мъртвата няколко секунди, след което силата му започна да намалява, лъчът — да се стеснява, докато не се превърна в тънка нишка; накрая потрепна и изгасна.

Пълното мълчание се задържа няколко секунди, завесите бавно и безшумно се спуснаха, след което избухнаха аплодисментите. Гърмяха от всички страни на залата, засилваха се непрекъснато с изправянето на зрителите, някои от които бяха просълзени. Всички — публиката, оркестърът, актьорският състав, сценичният екип — всички усещаха силата на взрива от ръкопляскания и вярваха, че току-що бяха присъствали на премиерата на един хит.

— Не мога да повярвам — ахна Макс, преглеждайки внимателно първите две-три рецензии. — Двете са направо ужасни, убийствени.

Джаки пое дълбоко дъх.

— Знам, но дай да не се паникьосваме още, пийни чаша шампанско, за бога, би трябвало да празнуваме.

Въпреки лошите новини, тя успя да се усмихне към тълпящия се народ, който се бе събрал за обедното парти в хотел Хайд парк в чест на премиерата предишната вечер. Вътрешно тя се разкъсваше от съмнения и разочарования, изтънелите й нерви ту се напрягаха, ту се отпускаха, докато слушаше записа от песните на спектакъла, който звучеше тихо в залата. Беше добър спектакъл, дяволски добър, колкото и да се опитваха да твърдят обратното, а и тя не бе вървяла упорито последните пет години, не и отгоре, към този миг, за да я ликвидира с един удар глутницата критици.

— Чуй това — просъска инатливо Макс, — Таймс: Актьорският състав се опитва да вдъхне донякъде живец на мелодраматичния спектакъл, но текстът е банален, а стиховете — прекалено сантиментални… А какво ще кажеш за това…

— Макс, моля те, стига толкова. — Тя вече бе чела отзивите и никак не искаше да й ги преповтарят.

— Безчувствена на места, тази адаптация на легендарния живот на Монро от време на време заприличва на жалкия сценарий на Далас, но поставен в Уест енд. Господи! Иска ми се да ида някъде и да се самоубия.

— Но това е писано от Ролънд Викъри, той винаги си е бил едно копеле — намеси се Алдо. — Току-що взех Мейл, отзивът в него е доста добър: Изобилства с чудесни песни… неотразимо трогателен…

— Какво, какво? Дай да видя.

Макс сграбчи вестника.

— И в Стандарт отзивът не е лош, в него се говори за майсторски внушена меланхолия, а и Луси е отбелязана с добро.

— Е, струва ми се, че ще мога да заспя тази вечер — рече Макс и се зачете внимателно в статията.

— Може би няма да е лошо да я прочетеш на състава.

— Добра идея.

Той се качи на един стол и плесна с ръце — сякаш водеше репетиция, помисли си развеселена Джаки. Прочетеното от него естествено получи гръмогласни аплодисменти. Израженията на актьорите и гостите сякаш бяха белязани от успеха и сега тя също можеше да сподели радостта им.

Всяка лоша критика, естествено, бе удар, а прекалено много лоши критики можеха да ликвидират напълно едно представление. Но публиката хареса спектакъла, дори и критиците и елитарните представители на гилдията не можеха да го отрекат — продължителните овации на станалите прави зрители не бе много често явление.

— Момчета, моля да ме извините. — Тя си проправи път между тях към фоайето.

Макс я проследи с поглед.

— Залагам петарка, че отива да позвъни в касата.

Алдо поклати глава.

— Прекалено очевидно е, Макс, не ща да си губя парите.

— Тогава дай да заложим по равно поне… — помоли го Макс и отпи от шампанското си.

— Каквото и да става, възнамерявам да си взема почивка, веднага щом стане възможно.

Макс вдигна вежди.

— Чудесно, скъпи.

— Ще ми се да прескоча до Банкок.

— Там не е ли малко неспокойно напоследък?

— Не знам, не съм бил известно време.

— И защо точно Банкок? — изсумтя тихо Макс. — Или не бива да питам?

— Там живее един стар мой приятел.

Така си беше — а може би Джоно още живееше там, обитавайки старите места, мръсните барове като някой красив дух.

— Е, надявам се, че славата на кондомите е стигнала до екзотичните брегове на Тайланд…

— Много мили приказки от твоя страна — сопна му се остро Алдо.

— Добре, де, добре — вдигна примирително ръце Макс. — Съжалявам, че го казах.

Той се обърна нетърпеливо към вратата, питаше се къде ли се бавеше Джаки, какво правеше. Погледът му се отмести към фоайето и мраморното стълбище. В подножието му стоеше момиче — младо и свежо; тя вдигна очи и сърцето му се разтупка силно.

Надя бе казала, че не може да дойде… Макс преглътна трудно. Тя бе използвала всяко възможно извинение за това, че не може да дойде, а той си бе помислил, че го отбягва, защото котката вече бе изскочила от чувала: и Поли, и родителите й знаеха за тях двамата. Сякаш самият ад се бе спуснал на земята. Опита се да не мисли за това: какво ще прави, ако не я види отново, как щеше да понесе да си спомня за нея, когато остане сам.

Гледаше повдигнатото й нагоре лице почти с благоговение, тя срещна погледа му, красивата й уста се разтегли в усмивка, която казваше всичко. Чудо на чудесата.

Алдо вдигна отново чашата си, чудеше се дали да се напие кротко или не, но вниманието му бе привлечено от Макс, който безмълвно остави чашата си и тръгна към фоайето. Там стоеше самотно младо момиче, той видя как лицето му светна, когато Макс протегна ръце и го взе в обятията си.

На Алдо му се стори, че стояха така дълго: гледа ги, гледа Макс с изненада и със завист, а в гърлото му бе застанала буца.

— Алдо?

Обърна се, изненадан да види Джаки зад гърба си.

— Къде е Макс? — попита тя.

Алдо кимна към фоайето.

— Добри Боже!

— И аз това си помислих.

— Искаше ми се да му съобщя добрите новини, но ми се вижда доста зает.

— Добри новини ли?

— Звъних в касата на Аделфи, нещата набират скорост: за двайсет и четири часа сме продали над трийсет хиляди билета.

— Слава богу…

Тя се ухили с облекчение.

— Точно така.

— Да кажем ли и на Макс?

Тя поклати глава.

— Сега в главата му витаят други мисли, не смяташ ли?

Дори и Макс. Сигурно нещо странно се носеше във въздуха. Джаки се обърна машинално, погледът й пробяга из залата, докато не откри Джейми — разговаряше с Луси, с красивата Луси, която бе изнесла спектакъла с чувственост и майсторство, въпреки всичко, което се бе случило. Двамата бяха хубава двойка. Гледаше ги втренчено, ужасена от острото бодване на ревността, но сетне главата на Джейми се завъртя бавно и в следващия миг той вече я гледаше над морето от лица, сякаш бе усетил погледа й. Горещият порив на желанието я накара да се изчерви силно, коленете й омекнаха и тя си помисли, че сигурно бавно полудява.

— Ще си вземеш ли почивка, когато нещата се установят?

Гласът на Алдо долиташе сякаш отдалеч, тя се обърна към него с разсеяно лице.

— Извинявай, Алдо, бях на хиляди мили оттук.

— Просто се питах дали в даден момент няма да си вземеш почивка… — въздъхна вътрешно той, защото вниманието на Джаки очевидно бе насочено някъде другаде — … когато нещата се установят?

С ъгълчето на окото си забеляза приближаващия Джейми и хвърли изпълнен с любопитство поглед към Джаки.

Въпросът му увисна без отговор, защото тя направи крачка встрани от него и нова — към Джейми. Алдо ги видя как се приближават, доколкото можеше да види, не си казаха нищо, само тръгнаха към фоайето, където доскоро бе Макс, застанаха за миг в рамката на вратата — двама влюбени, това бе очевидно за всички.

Алдо остана сам, малко встрани от празненството, чувстваше се някак си неловко. Джаки и Джейми се бяха измъкнали, досущ както Макс и младата му дама. Любов, желание, страст… откога не бяха го спохождали? Погледът му се замъгли, замрежен от тъга и копнеж, той затвори очи и в един кратък, но изгарящ миг си помисли за Джоно. Можеше да си представи, че момчето вече трябва да се бе превърнало в мъж, и сърцето му се разтуптя по-силно.

Малко истински любови имаше в живота му, може би една преди Джоно и нито една след това; а сега знаеше със сигурност, която не можеше да си обясни, че повече нямаше и да има.

Анджела се усмихна, но не и мило.

— Знаех си, че рано или късно ще дойдеш. Как ме откри?

— Познавам един тип… — Лицето му почервеня.

— Имаш предвид частен детектив, нали? Същият, когото използва, за да изрови мръсотиите за мен.

Дрю изпита дискомфорт и срам, досущ като момченце, погледна я безпомощно.

— Знаеш ли какво ми причини?

Дори и сега тя не разбираше, че не му бе оставила никакъв друг избор.

— Мислиш ли, че ме интересува?

Погледът й го сразяваше и той сведе глава — гледаше в краката си и единствения си куфар до вратата.

— Доколкото схващам — рече тя, — ти си мислиш, че сега, след като съсипа живота ми, можеш да допълзиш обратно, защото аз вече нямам достъп до онези мъже, които имат значение — мъжете с пари, с власт, с влияние. Мислиш си, че ще те приема, защото няма да се намери никой, който да ме пожелае.

В съзнанието й веднага изплува непривлекателният образ на Дъги, но тя така и така щеше да го изгуби, гадното, двулично копеле. Най-лошото бе, че новото му момиче бе по-младо от нея, питаше се дали би могла да преживее унижението. Само че това повече нямаше никакво значение.

Дрю поклати глава и рече примирено:

— Не е така.

— Как, по дяволите, е тогава? Какво искаш да кажа, за бога? Че се радвам да те видя ли?

Той не бе в състояние да проговори. Усети как потта се стича по врата му, между плешките, изтри чело с треперещата си длан.

— Но е така, нали?

Анджела се наостри.

— За какво говориш?

— Знаеше, че ще дойда, сама го каза.

— И какво общо има това с…

Той я погледна в очите.

— Ти никога не си преставала да ме желаеш.

Очите й се разшириха, лицето й се наля с кръв. Искаше й се да се нахвърли върху му, да издраска и зашлеви красивото му лице отново и отново, да го накара да падне на колене, заради онова, което й бе сторил. Ала вместо това пое дълбоко дъх, раменете й се отпуснаха, сякаш съпротивата й бе сломена.

— И какво желаеше ти, Дрю? — попита тя. — Пари? Моят бляскав начин на живот?

— Познавах доста дами и всичките те имаха пари и бляскав живот.

— Но не и като моя — рече гордо тя.

— Бих могъл да имам Джаки, ако наистина го желаех, знаеш това.

— Не искам да говорим за Джаки.

Може би някой ден щеше да му каже за късичкото и съвсем нелюбезно писъмце от дъщеря й; няколко реда върху бланка на Жаклин Джоунс оувърсийз лимитед — връщаше й годежен пръстен с рубин. Джаки завършваше писмото с Той и без това никога не е бил мой. Колко вярно.

Тя сви рамене.

— Добре.

Помълчаха известно време, той пристъпваше от крак на крак от неудобство, боеше се да заговори.

— Ако те пусна да влезеш… — рече неочаквано тя, — ще бъде според моите условия.

— Разбира се. — Сърцето му се разтуптя.

— И — законно.

Той не отговори, защото не разбираше какво иска да каже.

— Имам предвид брак, Дрю; повече не желая тази жиголо — история.

Той зяпна.

— Ще има разбира се брачен договор и няма да получиш и цент, ако се забъркаш в нови похождения.

Той кимна безмълвно.

— Ще имаш друго име и с помощта на парите ми — нова самоличност, може би дори нещо аристократично. — Направи пауза. — Знаеш ли, човек може да си купи някоя от онези празни титли в Европа за шепа долари.

Тя можеше да стане баронеса, дори — графиня. А след това — да напише мемоарите си, от които Дъги да получи инфаркт.

Дрю я гледаше, без да може да повярва, опита се да каже нещо, но не можа.

— Кажи нещо, по дяволите — промълви тя с нисък, тих, почти щастлив глас.

— Ще направя всичко, каквото пожелаеш.

Тя го изгледа в един дълъг, дълъг миг, сетне устните й се разтеглиха в котешка усмивка.

— Ами тогава най-добре влизай.

Той взе куфара си и прекрачи прага, чу как вратата се затваря зад гърба му. Тя го накара да изчака един момент, за да прочете инициалите, отпечатани върху куфара му.

— Какво е истинското ти име Дрю? — попита. — И този път ми кажи истината.

Той въздъхна леко, нещастен — в съзнанието му се появи образът на стария, парцалив индианец. В никакъв случай.

— Смит.

Тя се засмя и му помогна да съблече сакото си.

— Можеше да измислиш и нещо по-добро.

— Наистина се казвам Смит — излъга той.

— Наистина ли?

Той кимна и започна да разкопчава блузата й. Никога нямаше да й каже истината, ако ще и след сто години. Сви се вътрешно, когато споменът изплува в мислите му: Малък кон. Хлапетата в училище му викаха Въртоглавия и Конски задник и това бяха наистина лоши времена. Дрю затвори очи, когато устните на Анджела намериха неговите. В никакъв случай, тя можеше да получи всичко, което можеше да й даде — дори остатъка от живота му — но не и името му.

Бледите слънчеви лъчи проникваха през стъклата и водата в басейна изглеждаше като сребърна. Джейми седеше край малка масичка до панорамния прозорец, който гледаше към Хампстед хийт. През последните месеци винаги когато имаше нужда да остане сам, усещаше как това място го привлича.

Чу нечии стъпки, обърна се и видя Джаки, която слизаше по стъпалата с две чаши кафе в ръка. Беше в дънки, с ботуши и бяла, копринена риза; косата й бе пусната свободно, гъста и руса; докато я гледаше как идва, единственото, което си мислеше, бе, че я желае, че винаги я бе желал.

Но тя бе права, когато преди доста време му бе казала, че двамата произлизат от различни светове; той никога нямаше да бъде щастлив тук, не и в истинския смисъл на думата, не и в Лондон или някой друг голям град. Не си правеше никакви илюзии, не подхранваше бляскави мечти и никога нямаше да го стори, колкото и да се опитваше да се убеди в противното, а той бе опитвал здраво — колкото заради себе си, толкова и заради нея, носталгията му обаче бе придобила застрашителни размери, намираше утеха единствено в обятията й.

И въпреки младостта си, той знаеше, че тази утеха с времето щеше да се превърне в бреме, щеше да я направи нещастна, щеше бавно да ги раздалечава един от друг, да ги изтерзае. Джаки също го съзнаваше не по-зле от него, ала въпреки мъдростта и предвидливостта й, на него му се искаше тя да опита по-сериозно.

— За какво си мислиш?

Той я погледна внимателно.

— Като цяло — не искам да заминавам, но не знам какво друго да направя.

Тя взе ръката му и я сви между своите длани, обърна я и погали с пръсти бялата му, мека длан.

— Можеш да останеш — промълви тихо тя.

— И какво да правя, като остана?

— Мога да ти намеря нещо друго.

— Аз не ставам и за почти никаква работа; едва ли знам нещо, с което да ти бъда от полза.

Тя нямаше отговор, защото бе вярно, но той я погледна, искаше му се тя да каже още нещо, макар и да знаеше, че няма да го направи.

— Както и да е — рече той и погледна отново през прозореца, — има неща около имението на баща ми, които трябва да бъдат изчистени, а ми и остава и къщата под Марсабит. Предполагам, че скоро ще ми се наложи да взема решение и за нея.

— Аз също имам сума работа тук. — Гласът й леко потрепери. — А и баща ми…

— Разбирам всичко.

— Но ти никога не си ми казвал какво всъщност искаш — рече тя с нотка на отчаяние.

Дори и парите, които бе вложил в Мерилин, не бяха обичайна инвестиция. Джейми се бе оказал мистериозният канадски спонсор, тя бе обещала на мащехата си да не му каже никога, че знае, макар това да бе едно от най-трудно изпълнимите обещания.

— Сам не съм сигурен, но искам отново да видя и да почувствам онези диви простори, да намеря корените си, както се казва, сетне може би ще седна и ще напиша нещо.

— Ще напишеш ли?

Той се усмихна свенливо.

— Понякога се чудя дали не съм изпитвал носталгия за Марсабит през целия си живот. Вместо да уча, се улавях, че си водя бележки, дори грубо скицирах планината, издигаща се над пустинята, предпланините, дивите животни — все такива неща. — Разказваше с очевиден ентусиазъм. — Това е едно странно, красиво място: отдавна застинал вулкан, покрит с джунгла. Има езера в кратерите, едно от тях се нарича езеро Рай, оттам човек може да вижда на стотици мили разстояние.

— Не е за чудене, че искаш да се върнеш.

— Една част от мен го иска, просто заради красотата. — Той я погледна. — Но там има да се свърши и доста истинска работа; безчинстват бракониери, популацията на слоновете е особено засегната.

— Значи твоята Райска градина си има и змия.

Ъгълчетата на устните му се повдигнаха леко.

— Ако човек се вгледа внимателно, ще открие змията в градината на всекиго.

Тя го изгледа изпитателно, изпита жал.

— Защо не ми позволиш да те изпратя на аерогарата?

Той поклати глава, но не пожела да срещне погледа й.

— Не искам дълго сбогуване… не е честно, за никого.

Тя сведе безпомощно поглед към ръцете им и към пръстите, които се бяха сплели така красиво. Седяха така дълго, докато Клеър не им повика от къщата. Джейми погледна часовника си и разбра, че тя ги чакаше, Дейвид сигурно вече бе там, защото такъв бе първоначалният им план.

Таксито тръгна бавно, чакълът по алеята хрущеше под колелата му. Джейми вдигна ръка и им помаха през прозорчето, ръката му изглеждаше съвсем малка и самотна, преди да я прибере. Джаки спря погледа си върху русата му глава, която се смаляваше и смаляваше, но той не се обърна повече.

Когато алеята опустя, тя още стоеше там, стиснала ръката на баща си, а сълзите полека се затъркаляха по бузите й.

— Хайде — подкани я благо той.

Тя поклати глава, не можеше да възпира повече сълзите.

Дейвид се вгледа в красивото й дори и в плача лице, стори му се, че сърцето му ще се пръсне, притегли я към себе си, защото това бе единственото нещо, което можеше да направи. Остави я да се наплаче, галеше косите й, повтаряше името й, а в мъката си тя чуваше красивия му глас, мислите й я отнесоха в детството, когато го видя за пръв път. Висок, хубав гигант, с красив глас.

— Става дума за още само три седмици снимки, това е.

Джаки отпи от голямото бренди, което Дейвид бе настоял да й сипе, след като се върнаха в къщата; видя го как отива до прозореца — любимото му място. Беше отслабнал още, ако това изобщо бе възможно, кожата му пожълтяла, сякаш имаше хепатит. Тя преглътна и погледна отвъд него — видя как някаква птица се понесе из небето.

— Какво би искал да правиш после, след като свършат снимките? — попита Клеър, прекалено весело.

— Обикновено на този етап на играта аз ти задавам този въпрос — рече тихо той, сетне въздъхна. — Не ме глези, мила, знам защо го правиш, знам добрите ти намерения, но просто не го желая.

Джаки бързо сведе поглед към чашата си, усети как подутите й очи отново се напълват със сълзи и отпи голяма глътка бренди.

— Както и да е, Кения би ми допаднала. — Той ги погледна и двете, неговите жени, доволен от очевидната им изненада, защото любопитството им щеше да заглуши страданието за известно време. — Наистина бих искал да отида и да видя Джейми в естествената му среда — както си е. Той знае, че много ми харесваше да слушам разказите за радостите, преживени там, в бащината му къща, тъй че няма да се изненада.

— Пътят е дълъг, Дейвид. — В тона на Клеър прозвуча предупредителна нотка.

— Знам много добре — отвърна бързо той, — но това е нещо, което вече съм решил.

— Ами лечението ти… — започна тя.

— Майната му на лечението! — рече грубо той. — Ако трябва, ще си взема лекарствата с мен.

В последвалото мълчание Клеър сведе глава, знаеше, че е безсмислено да спори, дори и да имаше силите да го направи.

— Простете — рече той, поклати глава и махна с ръка към двете в жест на извинение. — Извинявайте.

Клеър се изправи и отиде при него, прегърна го през крехките рамене и нежно допря глава до неговата.

Джаки усети как приливът на чувства я задушава, тъгата се надигна в гърлото й и тя се запита как ли щеше да го понесе, как щяха да го понесат всички, но в следващия миг Дейвид вече нежно избутваше Клеър настрани; погледна ги и двете.

— Искам да отида в Кения, това е, сетне ще се върна и ще ги оставя да правят с мен каквото си щат, защото тогава навярно няма да давам и пет пари — рече тихо той. — А сега, както ви обичам и двете, моля ви изтърпете ме още малко, защото повече няма да говоря за това. — Той замълча за малко, бледосините му очи ги гледаха напрегнати. — Живях добър, пълен, богат живот, което малцина бедни проклетници могат да кажат за себе си; затова не искам да бъде задушен от ласки. Разбирате ли? Не мога да изразя по-добре желанията си от прочутия революционер от Испанската гражданска война: По-добре да умреш прав, отколкото да живееш на колене… Е, Кения, чакай ме, идвам. — Дейвид се обърна и си наля една глътка бренди. — А сега, скъпи мои, да пием за това.

Кения — шест месеца по-късно

Пътят в пустинята сякаш трептеше над маранята. Белият прах се виеше във въздуха и отново падаше на земята, само за да го вдигне следващият порив на вятъра. Далеч напред, на хоризонта, в горещината се издигаше възвишение, голямо колкото палец. Водачът вдигна ръка и посочи:

— Марсабит.

Джаки вдиша дълбоко и се почуди защо й бе потрябвало толкова много време, за да вземе решението си да дойде. Ден след ден, седмица след седмица тя усещаше засилващия се порив, желанието, което в крайна сметка бе станало безпощадно силно.

Преките й ангажименти към представлението свършиха отдавна, продажбите вървяха като лавина. Международният отзвук бе много благоприятен, получиха се няколко предложения за постановки в чужбина. По ирония на съдбата майка й й благодари за успеха на представлението, защото британските вестници накарали американските да изоставят темата за Анджела Касини в най-подходящия момент. Естествено вниманието бе насочено към бившия й съпруг — Дейвид Джоунс и дъщеря му — продуцентката Жаклин, която в настоящия момент очарова Уест енд с нов, великолепен спектакъл, основаващ се на живота на Мерилин Монро.

Макс се ожени за Надя и вече работеше по други проекти; Алдо бе отворил музикална школа в Банкок — само като си помисли човек, на края на света; а Роуз най-сетне се бе върнала, за да се присъедини към Луси в шоуто — малко попораснала и може би малко помъдряла.

Няколко дни преди баща й да почине, Джаки получи телеграма от майка си, в която й съобщаваше, че се омъжила отново — за австрийски граф. Дрю, разбира се.

Джаки обърна лице към прозорчето — към пустинята, очите й се бяха изпълнили със сълзи. Баща й в крайна сметка тъй и не успя да дойде в Кения; само четири седмици след края на снимките, докато бе в разгара на стягането на багажа си за пътуването с Клеър, той колабира с масивен кръвоизлив.

Тя пое дълбоко дъх; наближаваше рожденият му ден и Клеър щеше да дойде, заедно щяха да разпръснат праха му от планината над езерото Рай… което, в известен смисъл, беше и желанието му.

Тя отметна глава, за да погледне в безкрайността на синьото пустинно небе. В далечината се надигна рояк птици, сетне се спусна, после пикира остро и се понесе към планината — Марсабит.

Където бе Джейми.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.